90 



Foran ng og nk er sænkningen gennemgående. I Bergens stift 

 er det jo endog almindeligt, at a foran disse forb. bliver til å. 

 I Trondhjems stift sænkes a sedvanlig ikke videre, så man der 

 har mang(e), kun i Romsdalen (f. eks. Akerø) mange] med e længer 

 (længere), med o tang (f. tang)^ med u tong (tung). En særlig trond- 

 hjemsk egenhed er det, atsænkning også indtræder afiogyforan 

 ng og nh] andresteds pleier denne gutturalforbindelse alm. blive 

 såvidt palatal, at den spidse lyd af i og y bevares. Her derimod sæn- 

 kes den, vist allesteds, så meget, at den efter Sweets betegnelsesmåde 

 må regnes for „wide", og mangesteds falder i'et sågodtsom sammen 

 med e, f. eks. i reng for ring'., endmere almindeligt er o eller ø 

 for y, f. eks. i søng (v. synge). Fra oldn. ø udgår udviklingen 

 til '0 i slong (v. slænge), trvng (v. trænge), f. eks. i Surendalen og 

 Stjørdalen; andre steds ø, formodl. udgåetfra oldn. y. Ved mm, 

 mb, mp etc. ligeledes sedv. sænkning. Kun endel af Holtålen 

 har tildels åben vokal f. eks. lømme (f. lomme) (ved tilslutning 

 til dem, der opr. havde kort m?). Gennemgående er, såvidt 

 vides, af u ved m med kons. f, eks. i domp, Jiommel^ (1. f. 

 2. m. humle). Ved nd og nt er sænkningen kun gennemført 

 der, hvor de ikke bliver palatale, i det indre af Romsdalen og det 

 sydlige Nordmøre, som i grenn (grind), ondrast (undre sig), stbnn 

 (f. stund, efter et oldn. pl. f slyndir); Opdal, som dog har antaget 

 palataliteten, er tildels, ligesom Gudbrandsdalen, med på dette, 

 og har grenen, hojtjn, ponpi, ron^n, stonjn. Ellers er som sagt 

 nd væsentlig faldet sammen med nn, og om o forekommer af 

 oldn. 11, kan man således udenfor Romsdals amt og Opdal ikke 

 sige, at det er, fordi der før stod nd. Allerede i Halse både 

 moujn og lionin, men tunfi'-, i Dalene udenfor Opdal er n al- 

 mindeligere øverst, i Rennebu, Holtålen, Støren undt. Sokneda- 

 len, Selbu, men i Heidalen, Soknedalen, Orkedalen, Melhus m. 

 fl. er der dels rent o, dels tilnærmelse dertil, og u foran II og !d 

 synes at have samme skebne som foran nn, nd. I det eg. Stø- 

 ren altså mmijn, tunjn, hrimjn, grimpi (adj.), Jmoijn, punide 

 (prp. under), lmn{der, i annekset Soknedalen og i Melhus monjii, 

 honjn, hon] der, pon^de, olil, f olj,. Adskillige ord har former, der 

 udgå fra y, som stonn i Sundalen og ston^n i Opdal, allesteds f. 



