55 



tildels også efter kort rodstavelse, som i voive (veiet), f}mve 

 (fløiet), linve (løiet). Vulgært trondhjemsk har, som venteligt, 

 ingen palatalisering, men former ■ som droMe (drukket), droge 

 (draget); mere forunderligt er det, at Orkedalen også fornægter 

 denne palatalrække og har språkke (sprukket), drekke, drege 

 eUer drii'e, råke (røget), stigi (steget); også fra Leksviken er 

 det sagt mig, at man har drokki. 



I Øvre Namdalen lader man ofte mouilleringen i stærke pt. 

 participier mangle på en made, der minder om opgivelsen af 

 mouillering i sv. hankønsord med lang rodstavelse. Under lignen- 

 de betingelser som de, der gelder for antagelse af endelsen a 

 i disse, altså når lang gutturalkonsonant følger efter en vokal, 

 der alm. bruges i ligedannelsesforhold til a, da kan i endel stærke 

 verber endelsen a lånes fra den svage a-konjugation ; den dermed 

 harmonerende vokal i rodstavelsen må rigtignok også i flere til- 

 fælde lånes fra præt. ind, Paa den made får man f. eks. i 

 Grong : spranga eller spronjui (sprunget), sånga eller sånpd 

 (sunget), sakka eller såtjtji (sunket), Jianga (hængt, intr.). Dette 

 fænomen synes ikke at nå til Nærø og Kolvereid. 



Imper. plm*., hvor det har særskilt form, har tydeligvis op- 

 rindelig havt palatalisering af gutturaler, som man ser af hanjja 

 (hænger!) i Selbu, taaja (tager!) i Tydalen, men den er nu in- 

 gensteds gennemført. 



De ved palatalisering af gutturalerne opståede konsonanter 

 grupperer sig, også når de betragtes efter sin artikulation, oftest, 

 men ikke altid, således at det kan have nogen sproggeografisk 

 interesse. Oldn. g i fremlyd er over hele stiftet bleven j i de 

 stillinger, hvor der mouilleres, og ligeledes efter r og P, som i 

 km- ja (kurven), hæl/ ja (helgen). I det store tåget kan man sige, 

 at Dalene (undtagen fjordbygderne, iberegnet Orkedalen) mou- 

 illerer k og g til spiranter, fjordbygderne og N. T.hjem til 

 affrikater : tjj og djj. Den første regel er bedre gennemført end 

 den sidste; tglckj (v. synes) stokkj (n. stykke), sle f (f. slægge). 

 I Opdal kan i den henseende tjene til type for de egentlige dal- 

 bygder i det hele, kun at de alle ligesom Fosen og N. T hjem 

 har itjt (ikke), hvor apokopen er ældre end ellers og skriver sig 



