53 



rodstavelse, formodl. også opgivet den ubestemte kasusbøining, 

 men (ligesom ved stærke mask.) beholdt nom. som hovedform. 



Dalene er dog ingenlunde konsekvente i dette stykke. For- 

 nemmelig må straks RøroS; Tydalen, Holtålen og Støren und- 

 tages, hvor udjævningen til gunst for gutturalerne formodentlig 

 er så gammel, at der aldrig har eksisteret hverken affricata eller 

 spirant i hakke, hvilket også må antages for det søndenfjeldske. 

 Men når i Opdal og bygderne ved Orkla hyppig siges Icikk eller 

 hakke og (sjeldnere) hakking for hakk^e etc.; er det vel en nuti- 

 dens overførelse fra ordets øvrige former; overførelse af palatal- 

 konsonanten til andre former er teml. sjelden. I Selbu kan ng, 

 kk og gg ikke monilleres i ubestemt form, med gg kan det 

 hænde i best. dativ (skujja). Efter lang vokal og efter r og l^ 

 er mouilleringen der ofte gennemført til alle former, f. eks. i 

 råcik^e (spyt), hark^e (luftrøret i halsen). 



I kystbygderne og i nordre amt har den ubestemte kasus- 

 bøining tydeligvis holdt sig meget længere; det er derhos en 

 erklæret tendens i disse mål at holde svage hankønsord med lang 

 og med kort rodstavelse sammen under én bøiningsanalogi, hvor 

 vanskeligt det end har faldt dem. I N. T.hjem er der som følge 

 af disse omstændigheder adskillige nominativer bevarede af mask. 

 med kort rodstavelse, og for at bevare enhed mellem bægge 

 klasser såvelsom mellem de forskellige kasus har man ikke ladet 

 deres gutturaler mouilleres ; i syd ligesom også i fjordlandskaber 

 i søndre amt, f. eks. Melhus har man e til endelse, hvilken dog 

 på de fleste steder apokoperes; i nord har man i, men guttu- 

 ralen holder sig. I Stjørdalen hedder det derfor tijvPk (kælke), 

 hakk, nakk, i Stod og Snåsen, men også sydligere, tjjnPki, 

 hakki, tangi. 



I Namdalen tåles ikke sådan forbindelse, og under visse 

 omstændigheder forekommer her det historisk berettigede forhold, 

 ligesom ved Orkla, f. eks. i tjjuPtjji (kælke); glhidjdji, best. dat. 

 s. glhujfjåm (Harran). Men i andro tilfælde viser det sig tydeligt, 

 at de obl. kasus har fået overvægton, netop foråt man skulde 

 slippe konsonantvekslen. Endelsen i ubestemt form er nemlig i 

 regelen i, også efter kort rodstavelse omtrent ligeså hyppig som 



