49 



jeg antager, at hvilkensomhelst interesseret iagttager, han være 

 sprogmand eller ikke, vilde kunne erkende. De forskellige nu- 

 ancer, der således falder under ét tegn, vil jeg søge at fordele 

 så, som en østlandsk bymand vilde kunne gøre det, hvis han 

 aldeles kunde fri sig for etymologiske hensyn. Når jeg er sik- 

 ker i min sag og finder det af interesse for den fremstillede 

 genstand vil jeg give nærmere besked ved henvisning til den 

 angeldende lydnuances benævnelse eller tegn i prof. Storms 

 „Norsk lydskrift". 



Om vokalerne behøver jeg derfor her kun at bemærke: 



e bruges for lukket e og for et n o g e t åbent e, for det 

 dunkle ubetonede e, som i Trondlijem dog sedv. ligger nær det 

 åbne, og for et meget åbent i. 



u bruges også for en u-lyd, der nærmer sig svagt til o; 

 kommer den lidt nærmere, bruges o. 



bruges om en mellemting mellem o eller u og ø, i det 

 væsentlige i samme forhold, hvor prof. Storm vilde bruge den 

 „tilbagetrukne" form af „åbent o", tildels også for den „tilba- 

 getrukne" form af ø. 



v (et omvendt a) bruges om bredere former af „ det åbne o", 

 derhos for Storms omvendte a og for den dybe ø-lyd (æ), når 

 den er meget bred, altså i det hele for nuancer mellem a eller 

 å og 0. 



Diftongerne betegner jeg i regelen som i normaliseret norsk 

 orthografi ved au, ei og øy, uagtet f. eks. ved ei første led af 

 diftongen eg. er mit æ ; undertiden bruges nøiagtigere betegnelse, 

 med et lidet vokaltegn for at betegne diftongens sidste led, når 

 det er kort, f. eks. i do^gg (f. dug). 



Af konsonanterne må jeg især anvende egne forbindelser 

 for de modificerede former, som dentaler og gutturaler har 

 antaget. 



Supradentaler betegnes ved 1 tilsat som eksponent, 

 der sættes blot én gang til hele den forbindelse af tungespids- 

 konsonanter, hvorom den skal gelde, altså^ med eksempler fra 

 østnorsk bysprog : haarn^ (barn), dåårlH (dårlig)^ læært^e (lærte). 



Kak u,ra i n a 1 e r betegnes på tilsvarende made ved 2 som 



