43 



den indre i Orkedalens og Guldalens mål, Indherreds mål og 

 namdalsk. Min væsentligste indvending mod denne fordeling af 

 de trondlijemske dialekter er den, at namdalsken synes mig med 

 mere ret at regnes til den ydre dialektrække. 



Den dialektgruppe, som Aasen omtaler som Orkedalens og 

 Guldalens mål, indbefatter foruden disse to dalfører også Nidel- 

 vens dalføre og Opdal. Jeg vil her for kortheds skyld omtale dem 

 som „Dalene". Det er den del af stiftet, hvor ligedannelsen bliver 

 fuldstændigst gjennomført efter sit princip og har den mest indgri- 

 bende betydning for ordenes lydlige form og for deres bøining. En 

 del af strøget er fjeldbygder, hvor indflytning og påvirkning i sen 

 tid fra andre kanter har været forholdsvis ringe, derfor er her 

 tildels ældre forhold bevarede fremfor i nordligere og sydligere 

 strøg, med hvilke de ellers viser meget nært slægtskab 



I Røros præstegeld, hvis befolkning ialfald for den væ- 

 sentligste del er tilflyttet, siden bjergværksdriften begyndte, er 

 det gangbare sprog for en stor del ikke oprundet på stedet selv, 

 men tilført, idet det i mange henseender afviger fra alle omlig- 

 gende dialekter, endog Tolgens og Kviknes, som dog, skønt i 

 en ringere grad, har været den samme påvirkning underkastet. 

 I de stykker, hvori det følger de omliggende dialekter, er det 

 more Østerdalens end de trondhjemske. Ty dalen, anneks til 

 Selbu, og Holtålens præstegeld øverst ved Gula hører nøie sam- 

 men i modsætning til bygderne nærmest nedenfor. Det er maske 

 kulturpåvirkning fra Røros, som i sen tid har trængt ind her 

 med østlandske vulgærformer, men endel afvigelser synes dog hellere 

 at pege dels i østlig retning, dels på en sammenhæng med Tønset. 

 At Tydalen i sit sprog hører sammen med Holtålen, særlig med ho- 

 vedsognet og annekset Alen, uagtet fj eldet skiller fra dem, skyldes 

 den fælles hovednæringsvei, fædriften, hvorved en stor del af be- 

 boerne om sommeren bliver liinandens naboer på sætrene. Hoved- 

 sognet Selbu, hvor agerbruget og kvernstensbedriften er vigtigere 

 næringsveie, står derfor mere fremmed for tydølingen. Uagtet nu- 

 tidens forhold i høi grad er skikkede til at udrydde lokalpatrio- 

 tismen, skal dot endnu være forholdsvis sjeldent, at der indgåes 

 blandede ægteskaber mellem Tydalen og Selbu. Såvidt jeg 



