40 



Romsdalen. Imellem disse punkter i nord og syd er sedvanlig 

 fj eldet vestgrænsen for bægge fænomener; i Telemarken går det 

 tykke Vs grænse dog midt igjennem distriktet, ofte tvert over 

 dalene, medens tiljævningen efter prof. Storm indtager næsten 

 indtil det øverste alle de dalfører, som har sit afløb til Nordsjø, 

 altså adskillig vestligere. 



Dette er de mest iøinefaldende mærker på østnorsk; efter 

 dem må altså tildels Telemarken og helt Numedal, Hallingdal og 

 Valders regnes for østnorske. I tonefaldets større bevægelighed 

 synes disse fjeldbygder imidlertid at danne en overgang til vest- 

 landsk, og at de står vestlandsk nær, bestyrkes ved at iagttage 

 deres forhold til flere andre østlandske regler. På Østlandet har 

 adskillige enstavelsesord, der i oldn. havde kort vokal med føl- 

 gende enkelt konsonant (f. eks, oldn. bik, litr, lok, kot) beholdt 

 den korte vokal, men sedvanlig forlænget konsonanten; på Vest- 

 landet og i de nævnte fjeldbygder er så vidt bekendt vokalen 

 forlænget, hvad der også på Østlandet er tilfældet med det større 

 antal enstavelsesord, Oldn. sj og skj er på Østlandet en enkelt lyd, 

 omtr. som engl. sh: i vest og ifjeldbygderne holdes s- og j -lyden 

 mere ud fra hinanden, af skj opstår der tildels en anden forbindelse, 

 i hvilken kj høres for sig selv. Refleksivendelsen ved verberne 

 er i vest og i fjeldbygderne bevaret som st, i øst kun som s, f. 

 eks, i slåss '^ m i aksentsvag stilling er i vest ofte bortfaldet, for 

 eks, så (som), føssei (Fosheim), gaaro (best. dat, pl, gårdene), men 

 i øst bevaret: såm, fåssem eller fåssom, gaal^om Fremdeles har 

 større eller mindre dele af Vestlandet og fjeldbygderne konso- 

 nantforbindelser, som kan betegnes ved eksemplerne: javn eller 

 jahn (jsevn), hådn (horn), regn (regn), mens Østlandet i sin hel- 

 hed har jamn, liånn, rengn — når intet hensyn tåges til de 

 lydforhold i disse ord, der for denne sammenligning er uden 

 interesse, 



Trondhjemsk i det hele. 



Trondhjems stift, som så at sige fortsætter både det østen- 

 og det vestenfjeldske, repræsenterer i nogen grad også begges 

 dialekteiendommeligheder. Men ligesom landets afsmalning der 

 foregår ved en indbugtning fra vest, der nærmer kystleden til 



