39 



Ligesom nabosprogene i øst og syd har det østlige Norges 

 talesprog formedelst en stærkere kulturpåvirkning gennemgået en 

 stærkere gæring end det vestliges ; det levede hurtigere og sledes 

 hurtigere og antog tidligere et nutidssprogs præg. De i det hele 

 mindre anspændende livsvilkår i „de brede bygder" satte også 

 sit stempel på folkekarakteren og derfra igjen på sproget; enhver 

 der med nogen grad af interesse har hørt dialekter fra forskel- 

 lige egne af landet, vil ialfald sande, at naturforholdene har øvet 

 virkning på aksenten, og at den f. eks. mest udbredte aksentuation på 

 Østlandet, som prof Storm har udtalt, høres dygtig triviel. Af- 

 vigende naturforhold i et lidet distrikt afpræger sig dog ikke let 

 på aksenten. 



Det synes mig, at foruden aksenten er der to forskellig- 

 heder mellem vestlandsk og østlandsk, som allerede for folk, der 

 ikke er sprogmænd, står nogenlunde klart, nemlig behandlingen 

 af oldn. 1 og behandlingen af 2den stavelse, når rodstavelsen i 

 oldn. var kort, I østnorsk bliver 1 i visse stillinger kakuminalt 

 („tykt 1"; „man vælter på tungen" hedder det i JSTedenæs), i 

 vestnorsk ikke. I korte tostavelsesord, der i oldn. udlød på 

 vokal, behandles den anden vokal i øst anderledes end efter 

 lang rodstavelse; eft^r lang rodstavelse er den nemlig skarpt 

 artikuleret, efter kort svækket til et karakterløst e eller endog 

 bortfalden, altså lesa eller leesa, Iceæsa m. fl. former, Ta&ngrååte, 

 nordenfjelds grååt. I vest derimod er bægge ords endelser ens 

 behandlede, vestligst (fra Lister til Sogn, efter Ivar Aasen) bevarede 

 i begge, men østligere (fra Søndfjord til Romsdalen og fra Man- 

 dal til Bamble) svækkede i bægge : leesa, grååta, og leese, grååte. 

 De svækkede former er altså på bægge kanter en overgang til 

 de dialekter, der gør forskel på, om rodstavelsen i oldn. var 

 lang eller kort. Den nævnte i øst herskende behandling af en- 

 destavelsens vokal efter kort rodstavelse fører ofte til en ind-"" 

 byrdes påvirkning mellem bægge stavelsers vokaler; derfor kal- 

 des dette f ænomen dels t i 1 j æ v n i n g dels ligedannelse. 



Det „ tykke 1" går sedvanlig lidt længere mod vest end lige- 

 dannelsen ved udlydende vokal; i syd er det tykke Ts grænse 

 nemlig mellem Arendal og Tvedestrand, i nord omfatter den også 



