38 



jeg naturligvis været afhængig af de enkelte hjemmelsmænd, jeg 

 har havt. Da der forhåbentlig gjennem Norvegia vil blive frem- 

 kaldt en livligere produktion i den norske målkundskab, antager 

 jeg imidlertid, at nærværende afhandling vil gjøre nytte, trods 

 disse mangler; den vil netop selv fremkalde berigtigelser. 



Jeg tænker derhos hverken at vinde kulturhistoriske eller 

 ethnografiske resultater ved den. Jeg skal belyse slægtskabet, 

 som det n u er, hvorledes det så end er blevet det. Når jeg 

 desuagtet udtaler mig om dybt og mindre dybt liggende slægt- 

 skab eller lignende, så er det i lingvistisk henseende en fore- 

 griben ; det er en frugt af et umiddelbart skøn, støttet på almin- 

 delige geografiske grunde, og det sker, fordi både jeg under min 

 detailundersøgelse og formodentlig også læseren ønsker et større 

 sigtepunkt, selv om det foreløbig skal være en hypothese. 



Østnorsk og vestnorsk. 



Den mest indgående ligesom den mest bekendte inddeling 

 af de norske bygdemål er i vestlige og østlige. De vestlige står 

 i det hele oldnorsk nærmere både i ordforråd og lydsystem. De 

 østlige dele af landet er maske kun unøiagtig repræsenterede ved 

 den oldnorske literatur, vi har ; men hvorledes det end forholder 

 sig med sprogtilstandene under den oldnorske literaturperiode, 

 så er ialfald det klart, at det østlige af landet senere har 

 udviklet sit sprog mere i overensstemmelse med svensk og dansk, 

 end det vestlige har. Fællesskabet med disse sprog består mindre 

 i rene lån end i fællesskab i udviklingen fra et fælles grundlag, 

 et fællesskab, som var en naturlig følge af landenes beliggenhed 

 mod hinanden. Et oplysende eksempel herpå er behandlingen 

 af oldn. hy f. eks. i hvass, som i et strøg, der omtrent svarer 

 til Kristiania stift (fjeldbygderne undtagen), hedder vass, medens 

 det ellers i landet pleier at hedde kvass. Thi på grænsen afdet 

 strøg, hvor vass hersker, er der endel spredte bygder, hvor det 

 hedder gvass, en naturhg mellemform, når man tænker på udvik- 

 ling fra den gutturale udtale, hv havde i den ældre middelalder, 

 men som umulig kunde opstå, når én, der var vant til at sige 

 Jcvass^ skulde efterligne kultursprogets former, 



