93 



område (dertil kan regnes mdsn. guttDrm, Asen i Frosten), thi for 

 landsmålets stutt, sputta, må man her udgå fra fstyttr, fspytta, da 

 det allesteds hedder støtt, stott, stotjt eller stytjt — ligesom i for- 

 merne for bytta. Oldn. o bliver ved den samme sænkning til v, 

 (i Selbu*) æ\ f. eks. svM(sjnke\ rvMink), lolis (økse). Selve 

 sænkningsprocessen har formentlig bare ført til et „dybt ø", 

 omtr. prof. Storms æ, hvilket nu hersker i slige ord i Namdalen 

 og Snåsen. Den videre udvikling til de bredere former af v, 

 hvortil overgangen sker i det nordlige af Indherred, og som 

 derfra fortsættes til Dalene, det nordlige af Nordmøre og det syd- 

 lige af Fosen, er en følge af en senere indtrådt enhed mellem 

 denne vokal og den, der opstod af o, hvor dette undergik åb- 

 ning. Nogle steder har, formodl. i nabo opp osition, igen opgivet 

 den „ urene" vokal »**) og sænket videre til å, nemlig især Sun- 

 dalen {sakk, råkJc, åJcs). Nordligere, på Fosen, har man, såvidt jeg 

 har erfaret ø eller en mellemvokal mellem dette og Namdalens 

 lyd; her såvelsom i Alen og Holtålen, hvor også en ø-lyd her- 

 sker, er dette formodentlig en anden made at undgå den „urene" 

 vokallyd på. Liderne (Nordlid) har yks (økse), hvilket, selv 

 om ordet står alene, tyder hen på en for Throndhjems stift ellers 

 fremmed lydudvikling. 



Da jeg ikke har tid og plads til at omtale vokalernes for- 

 hold ved andre konsonantforbindelser, hvor variationerne har 

 mindre geografisk udbredelse, går jeg over til at fremstille de 

 sænkninger, som finder sted ved vokalbehandlingen foran r med 

 kons. og P (når det kommer af oldn. 1) med kons. Sænkning 

 foran r med kons, har større udbredelse end ved l^. Oldn. a 

 står derfor som a allesteds undtagen i det sydøstlige af Dalene^ 

 altså ellers varm', oldn. o udtalt som å er på betydelige græn- 

 sestrækninger blandet mellem sådanne tilfælde, der har åben vo- 

 kal, men den sidstnævnte er dog kun i det nævnte hjørne no- 

 genlunde gennemført ; ellers altså årm, arv, årre. Hvad u angår, 



*) Også for Heidalen har jeg noteret en ce-lyå ; det kunde kanske 

 være feil for w, thi Heidalens v ligger et bredt ce meget nær. 



**) Det er vitterligt, at der kun skal et ringe kundskabs- og udvik- 

 lingstrin til for at blive opmærksom på og ræsonnere over denne 

 vokals blandede karakter ligeoverfor vokalsystemet forøvrigt. 



