136 



rica. Tom. II U , der er aftrykt hos Didrichsen (1. c. p. 70 — efter 

 Kbh. nye Tidender 1753. p. 405), og af denne tillægges Buchwald. 

 Her soger han med en afmægtig harme at protestere mod de syns- 

 maader og anordninger inden botaniken, der var fremkaldte ved 

 Linné, uden at dog denne udtrykkelig nævnes ved navn. En af 

 hans ytringer skal her citeres: „Hvad forTyranie er det ikke, naar 

 lærde Mænd efter egne bestemte Satzer vil nøde andre Lærde, 'der 

 er vandte til andre forstandigere og ældre Classificationer paa Ur- 

 terne, at forlade de indførte Navne paa Planterne, og paa en Gang 

 at ophæve all Connexion at tænke paa Forfedrenes Maade. Inden 

 kort Tid skal man neppe kunde vide, hvad deres Meriter, der først 

 have paafunden at classiflcere Urterne, have været, og en eneste 

 lærd Mands overmaade store Anseelse, formørker mange andres 

 Meriter, ved hvilke de forrige Secula have havt lustre." 



Det er derfor, hvad ogsaa Didrichsen paa det anførte sted 

 fremholder, neppe rigtigt, naar N. M. Petersen i sin literaturhistorie 

 (V. 2, 12) i anledning af naturvi^enskabernes opsving i Danmark 

 ved midten af aarhundredet siger, at „den første bevægelse udgik 

 fra den medicinske pro f. Buchwald." Det var nok snarere, som 

 vi senere skal se, fra andre, at dette første stød til fremgang for 

 , det botaniske studium udgik. 



Det kan vistnok neppe negte.-, at det var daarligt fat med det 

 botaniske studium paa den tid, og betragter vi overhovedet tiden 

 efter Kyllings død 1696, maa det erkj endes, at det naturhistoriske 

 studium ei blot stod stille, men snarere var i afgjort tilbagegang. 

 Hvad de danske botanikere skrev i den første halvdel af 18de aarh., er 

 gjennemgaaende af meget magert indhold. (Se literaturfortegnelsen 

 hos Warming 1. c. 53 — 59. og Didrichsen 1. c. 57 og 83 — 85). 

 Didrichsen bemerker, at man var i Italien kommen længere i det 

 15de aarhundrede end i Danmark paa den tid. Christian den 

 6te synes neppe at have havt nogen synderlig interesse for natur- 

 videnskaberne. En af de faa mænd, der under dennes regjering 

 Jens Gram havde et aabent blik for videnskabelighed i det hele, var Jens Gram. 



Denne var nemlig en mand, der uden egentlig at være nogen 

 naturforsker havde et aabent blik for, at naturvidenskaberne i 

 Danmark ikke havde den plads, som de burde have, baade paa 



