10 EKHOLM, OM PSYKROMETERFORMELN. 



Men då Stefans difFusionsIag i föreliggande fall ger ett omöj- 

 ligt resultat, måste vi se oss om efter en annan hypotes, som 

 passar till de förhanden varande vilkoren. Vi böra då erinra oss, 

 att det ifrågavarande adhererande luftlagret kring en starkt ven- 

 tilerad termometeryta har en ytterst ringa tjocklek, af samma 

 storleksordning, som gasmolekylernas egen verkningssfer. Och 

 detta adhererande lager måste tydligen bli allt tunnare, ju mindre 

 luftens täthet är. Derför kan man antaga, att detta lager är så 

 tunt och glest, att en del af det afdunstande vattnet lemnar 

 kulan utan att alls röna något motstånd af lagrets luftmolekyler^ 

 innan vattenmolekylerna bortföras af den omspolande luftström- 

 men. I sådant fall blir det enligt (18) beräknade värdet på i', 

 endast ett minimivärde, så att den verkliga afdunstningen öfver- 

 stiger den enligt (18) beräknade och det alltmera, ju mindre 

 lufttrycket är. 



I detta fall skulle alltså formlerna (5) och (6), som kunna 

 skrifvas sålunda 



ersättas af följande olikheter 



ark T H — x , , oRk , H — x 



t — i>-^:^^oge-jj-^, och ^-^>-^^}^9e ^_p, ^ 



d. v. s. att vid stark ventilering blir psykrometerdifFerensen större 



än den skulle vara enligt Stefan's diffusionslag, och alltmera 



ju lägre lufttrycket är. För att matematiskt uttrycka detta, 



torde man lämpligen kunna ersätta dilFusionskoefficienten k med 



7fin />' 



— -— - , h varigenom betecknas, att difFusionskoefficienten sjelf 

 n 



växer omvändt som lufttrycket. Antaga vi att för vanligt luft- 

 tryck Ä;' kan sättas lika med k, så kunna vi i formlerna (4), (5) 

 och (6) införa i stället för (8) följande Å:-värde 



760,^ .Nocm- .-Q. 



Ä; = 0.i98 ■^7-(l + ai)- (19) 



H ^ sec 



