240 STRINDBERG, OM DEN MULTIPLA ELEKTRISKA RESONANSEN. 



visar, att den varierar med den sekundära ledarens svängningstid, 

 ura också den primära hålles oförändrad. Detta var således för 

 det fall, att den sekundära ledarens dämpning var liten. 



Af de andra tabellerna synes emellertid, att, då dess dämp- 

 ning ökas [genom att göra resonatortråden önare (tabell 2) eller 

 af järn (tab. 3, 5, 6), hvars dämpning är mycket större^)], feno- 

 menet ej alls blir sä regelmessigt, utan starka afvikelser från 

 Sarasins och DE LA RiVBS lag uppträda. Tabellerna 2, 5 och 

 6 visa ett mellanstadium, där vid 1,3 cm afstånd mellan de 

 prim. plattorna Sarasins och de la Rives lag nästan följes; 

 däremot inträda stora afvikelser från densannna, då de prim. 

 plattorna stå på 20 cm afstånd. 



Tabell 3 visar hur fenomenet gestaltar sig vid den starkaste 

 använda dämpningen. Afvikelserna från Sarasins och DE LA 

 Rives lag äro här mycket starka: flyttningen af en nod går 

 upp till öfver 2 meter eller 50 % af nodafståndet (4,4 ni.). De 

 uppmätta väglängderna motsvara tämligen nära de af den pri- 

 mära ledaren utsända vågorna (jmfr uppgiften på dessa våg- 

 längder). Genom att öka dämpningen ännu mer skulle man 

 sannolikt kunna få fram detta fenomen ännu tydligare. 



Det iakttagna öfverensstämmer således kvantitativt med 

 BjERKNEs' på förhand uttalade åsikter om dämpningarnes in- 

 flytande på fenomenet. 



Huruvida öfverensstämmelsen också kvantitativt komme att 

 visa sig tillfredsställande, specielt vid öfvergångstillfället (tab. 2, 

 5, 6) torde vara förhastadt att här uttala sig om. 



Som allmänna resultat kunna vi uttala följande påståen- 

 den: 



den af Sarasin ock de la Rive uppställda lagen för de 

 oåglängder, man med en sekundär ledare finner vid försök af 

 detta slag, gäller endast, om den sekundära ledarens dämpning 

 göres tillräckligt liten, Jivilket dock för koppartrådar inträffar 

 redan vid ungefär 1 mm tjocklek. 



') Bjerknes, Wied. Ann. B. 47, S. 69. 1892. 



