ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 18 94, K:0 5. 255 



vänder, såsom i not. 13 å s. 246 framhållits, orden mer och minus 

 liksom tecknen + och — , men egentligen blott tor att utmärka 

 positiva och negativa korrektioner.^") En påminnelse om, att 

 orden och tecknen ursprungligen haft en sådan betydelse, torde 

 för öfrigt äfven ligga i följande förklaring, hvilken så sent 

 som 1540 gifves i Recordes Grounde of artes: »+ betokeneth 

 too muche, as this line — , plaine without a crosse line, be- 

 tokeneth too little».''») 



Af den nu verkställda undersökningen framgår, att orden 

 plus och minus under medeltiden begagnades dels för att vid 

 »regula falsi» utmärka positiva och negativa korrektioner, dels 

 såsom additions- och subtraktionsord. Såsom subtraktionsord 

 vann minus redan tidigt insteg, under det att det egentliga 

 additionsordet ända inemot medeltidens slut var et, så att ordet 

 plus eller dess synonymer (piu, mer) först vid 1400-talets ut- 

 gång erhöll allmännare användning. '•^) I alla händelser är det 



attryckea: »14. plus R^. 180 dont sa raeine seconde si est .3. p. R^.5», och: 

 »Si R^.48. et R^.80 estoient notees de ce vocable moins ... la raeine . . . 

 seroit .2. m R^.3. m .R^.5» (se Bullett, di bibliogr. d. se. niatem. 

 13, 1880, sid. 655, 708). — I Summa de arithmetica geometria proportioni 

 et proportionalita begagnar Paciuolo likaledes orden piu oeh meno jämte 

 förkortningarna p oeb m. I de hos Libri, anf. arb. 3, sid. 287, 294 af- 

 tryckta styekena förekomma t. ex. uttrycken: »24. piu 8 eose» oeh »28 men 

 R. 464». Jfr äfven Cantor, anf. arb. 2, sid. 322, 292. 



^') Redan De Morgan har påpekat, att hos Widmann förekomma uttryck sä- 

 dana som: »addir + vnd — », hvarmed menas, att vid förenklingen af ekva- 

 tionen 12ir -t 37 = 15a; — 44, de efter tecknen + oeh — följande talen 37 

 oeh 44 borde adderas. Tecknen -i- och — utmärka således i detta uttryck 

 närmast »den positiva korrektionen» och »den negativa korrektionen» (jfr De 

 Morgan, On the early history of the signs + and — . Transaetions of 

 the philosophical society of Cambridge 11, 1866, sid. 207). 



"0) Se Ball, anf. arb. sid. 218. 



■") I Sverige synes det hafva dröjt långt in på 1600-talet, innan orden plus och 

 minus började begagnas. Väl använde Rizanesander i förbigående tecknet 

 -I- pä ett ställe i sin handskrifna räknebok (1601), men ordet plus före- 

 kommer ej, och i stället för »minus 1» säger han »itt ringare». Pä samma 

 sätt förekomma visserligen tecknen -t- och — vid redogörelsen för »regula 

 falsi» i AuRELii räknebok (första upplagan 1614), men icke häller Aurelius 

 använder orden plus och minus, utan säger, att -I- betyder excess och — 

 defect. Däremot återfinnas båda orden plus och minus i ti'yck i Agkelh 

 räknebok (första upplagan 1655); möjligen äro de använda äfven af någon 

 bland Agrelii föregångare. I Stiernhjelms handskrifna Algebra suetkica 



