298 ENESTRÖM, OM BRAKFUNKTION UKDER FORMEN |^ . 



att regelns förekomst i Analyse des infiniment peius ingalunda * 

 berättigar till den slutsatsen, att författaren själf funnit den- 

 samma. Möjligen hade dock Hopital enskildt fällt något ytt- 

 rande, som kunde tolkas på detta sätt, ty redan tidigt började 

 man anse honom såsom regelns upphofsman. Såsom sådan be- 

 tecknades han också 1702 af Saurin i en tidskriftsartikel, hvil- 

 ken närmast hade till uppgift att försvara differentialkalkylen 

 mot RoLLES anfall. ') Med anledning häraf lät Johan Ber- 

 NOULLI, dock först efter Hopitals 1704 timade död, i Acta 

 Eruditorum införa en liten af handling, hvari han uttryckligen 

 angaf sig såsom regelns upptäckare, och tillade, att han omkring 

 10 år tidigare meddelat Hopital icke blott själfva regeln, utan 

 äfven det i Analyse des infiniment petits införda exemplet på 

 dess användning. -) 



Det synes emellertid, som om detta Johan Bernoullis på-1 

 stående redan från början mottagits med en viss misstrogenhet, ,| 

 beroende dels därpå, att hans meddelanden om sina upptäckter 

 icke alltid visat sig fullt tillförlitliga, dels därpå, att han först 

 efter Hopitals död framkommit med sin reklamation. Visserligen 

 accepterades hans förklaring utan reservation af Montucla, ^) 

 men regeln fortfor att kallas »Hopitals formeh, *) och ännu i 

 de nyaste framställningarna af matematikens historia uttalas 

 tvifvelsmål, huruvida den ej rätteligen bör tillerkännas Hopi- 

 tal. •^) 



') Se Jourual des savants för den 6 augusti 1702: »L'illustre auteur [d. 

 v. s. Hopital] résout ce probléme avec cette adresse et cette facilité qui Iny 

 est particuliére». 



^) JoH. Bernoulli, Perfectio regulcn suie pro determinando valöre fractionisa 

 cujus numer ator et denominator certo casu evanescunt. Acta Eruditorui 

 1704, sid. 375—380. 



^) Montucla, Histoire des mathématiques (Paris 1758), 2, sid. 366. 



■•) Se FoRESTiER, Notice sur la formule de V Hopital. Mémoires de l'aci 

 démie des sciences de Toulouse 10;, 1878, 482 — 489. — Marii 

 Histoire des sciences mathématiques et pihysiques 7 (Paris 1885), sid. 145. 



^) Se t. ex. Cantor, Vorlesungen über Geschichte der Mathematik 3 (Leipzig 

 1894), sid. 216, 240 — 241. — Ball angifver i A short account of the his- 

 tory of mathematics (seeond edition, London 1893, sid. 376), att Analyse 

 des infiniment petits innehåller >a partial investigation of the limiting value 



