44 XORDENSKJÖLD, NAORA AMMONIAKALISKA KUOMRHODANIUEK. 



v v * X IV/ 



,NH, — NH, — ^S ^SCN 



Cr^SCN 



'^SCN 



I så tall får man tänka sig, att denna grupp af metaller 

 (Cr, Co, Kh och Ir) ej har någon benägenhet att bilda ammo- 

 niakaliska föreningar med blott 2 mol. ammoniak, om ej före- 

 ningen utom dessa innehåller en eller flere ammoniakersättande 

 molekyler. Till sådana skulle då vara att räkna aminer, H.^0 

 i aqvoföreningar, rhodanider i dessa kromrhodaniddubbelsalter, 

 nitriter i Erdmann's förut omnämda dubbelsalter, och slutligen 

 en eller flere molekyler HgS i den af mig här nedan beskrifna 

 fr)ren ingen Cr (NH3).(SCN)3Hg6S6. 



Redogörelse för försöken. 



1. Salterna af kromodiarainrhodauid-rhodanTätesyra 

 och deras derivat. 



Ammonium saltet — Cr (NH3)2(SCN)3 . NH^SCN — fram- 

 ställes efter endera af följande metoder: 



1. Man upphettar 3 del. NH^SCN i en öppen skål till 

 smältning, borttager lampan och tillsätter i små portioner under 

 omrörning 1 del. fint pulvriseradt ammoniumbikromat. Under 

 liäftig ammoniakutveckling erhåller man då en purpuiTÖd fast 

 massa, som innan den fått stå för länge pulvriseras och ett par 

 gånger utkokas med något alkohol för att befrias från ett allt 

 för stort öfverskott af NH^SCN. Återstoden torkas och tvättas 

 upprepade gånger å filtrum med kallt vatten för att aflägsna en 

 del (NH4).,Cr20j , och resten omkristalliseras med någon för- 

 sigtighet och utan att man bör koka för länge ur vatten, eller 

 också ur alkohol. Det på detta sätt vunna utbytet af åtmin- 

 stone ganska rent material är mycket godt. 



I stället för (NH^)., Cr^O^ kan man använda kromsyra, men 

 reaktionen är alltför våldsam att lämpa sig för praktiska ända- 

 mål. Vill man använda kaliumbikroraat, bör man efter be- 



