ÖFVBRSIGT AF K. VET£NSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 18 92, N:0 3. 163 



hvarvid man alltså borde erhålla antingen oximidoacetonitril 

 eller dess acetylderivat. På sistnåmda sätt reagerar nu i sjelfva 

 verket den sekundära dioximidopropionsyran, såsom i det före- 

 gående blifvit visadt. 



Hvad slutligen synkonfigurationen (IV) beträftar, så borde 

 den däremot svarande oximen i likhet med syndioximidobärn- 

 stensyran visserligen i och för sig vara tämligen labil, men på 

 samma gång bilda ett jämförelsevis beständigt diacetat utan att 

 därvid spontant afge vare sig vatten eller kolsyra. Detta öfver- 

 stäimner fullständigt med den primära dioximidopropionsyrans 

 förhållande, ty denna ger med ättiksyreanhydrid ett acetylderi- 

 vat, som lätt låter isolera sig, och som först vid 130 — 140° 

 sönderfaller under förlust af ättiksyra och kolsyra. 



Då i hvarje fall (den primära) synoximens diacetat bör 

 vara beständigare än (den sekundära) amfioximens, så är det 

 äfven lätt förklarligt, att det förra under vissa omständigheter, 

 t. ex. under inverkan af den omlagrande acetylkloriden, kan 

 uppstå ur den i och för sig stabilare (sekundära) amfisyran. 

 Acetylderivatens stabilitet förhäller sig således i visst afseende 

 alldeles omvändt mot de fria oximernas, en iakttagelse som 

 ju inom de stereoisomera kväfveföreningarnes kemi ingalunda 

 saknar sitt motstycke. 



.\tt det nyssnämda. väl utan tvifvel till syndioximidosyran 

 hörande diacetylderivatet vid saponifiering alltid ger den sekun- 

 dära amfisyran, lärer väl i betraktande af den förstnämda sy- 

 rans stora labilitet icke vara egnadt att väcka någon förvå- 

 ning. 



Pa grund af de båda isomera dioximidopropionsyrornas hit- 

 tills kända reaktionsförhallande torde alltså den j^rimära syran 

 vara att uppfatta såsom karhoxi-synglyoxim, den sekundära 

 äter såsom syii-kaj-öoa'i-n>nfigli/o.ri>n. 



Följande tabell afser att Ifmna on öfvorsiLrt af liithöraiide 

 föreningars MldninL'ssätt och \igtigarr rcaktidiier: 



