370 ELFSTKANl), SALICOLOGISKA BIURAG. 



furmiga af våra Salix-arter och den varierar betydligt äfven till 

 bladens hårighet. Detta gäller dock icke så mycket i fråga om 

 de särskilda hårens egenskaper som hårbeklädnadens större eller 

 mindre täthet — från nästan fullkomligt glatta — öfverallt tät- 

 håriga! Dock hafva alla af mig undersökta ingricans-hlsiå haft 

 hår åtminstone på öfre sidans medelnerv (ej alltid på undre 

 sidan). Isynnerhet yngre blad äro ofta mot basen täthåriga, 

 men närmare spetsen + glatta. 



Salix phylicaefolia L. 



Hos den typiska formen äro fullt utvecklade blad alldeles 

 glatta (äfven å medelnerven), de flesta bredast något ofvan 

 midten (jemför S. Ärhuscula). Någon gång synas dock åtmin- 

 stone yngre blad vara försedda med sparsamma här af ungefär 

 samma utseende som de hos följande art någon gång förekom- 

 mande, utan att man kan antaga, att den ifrågavarande formen 

 är någonting annat än en ren S. phylicaefolia. 



Salix Ärhuscula L. 



Från ett par ställen i Skandinavien har jag sett exemplar, 

 som helt visst tillhöra en ren S. Arbuscula, oaktadt de fullt 

 utvecklade bladen buro sparsamma hår. Dessa voro af ungefär 

 samma beskaffenhet som bladhåren hos den i Jemtland före- 

 kommande S. ArbuHcula X Lapponiim (se nedan), med den 

 skilnad, att de voro mycket sparsamma. Normalt äro, som man 

 vet, de fullt utvecklade bladen hos S. Ai-huscnla fullkomligt 

 glatta. Hos unga blad träffar man ej sä sällan här (och dessa 

 af ofvan omtalade beskaflfenhet). De flesta bladen äro bredast 

 vid midten, en skilnad från »S. phylicaefolia, som ibland kan 

 vara af någon betydelse vid bestämmandet af dessa närstående 

 arters hybrider. 



