Nr. 2] ANAT. BYGNING HOS PHELIPAEA LANUGINOSA 13 



farvestoffer faar ofte vasalprimanerne en litt anden farvenuance 

 end de sekundære kar, og disse er derfor let at adskille. I karstren- 

 genes ytterste del forekommer cibralprinianer der ofte kan være 

 mer eller mindre sammentrykte, og tildels ha brunlige vægger. Ved 

 behandling med vanlig oplosning av ferrichlorid faaes i dem 

 hyppig morkeblaa eller gronlige utfældninger som tegn paa at de 

 indeholder garvestof. Disse cellers indre kan ofte være helt opfyldt 

 med brunlig garvestof, saadan at karstrengene undertiden er omgit 

 av en hel garvestofskede. Kambiet utfolder imidlertid sjelden nogen 

 livligere virksomhet, og de sekundært dannede deler, der i sin byg- 

 ning ikke adskiller sig fra de prokambiale, opnaar saaledes vanligvis 

 ikke nogen særlig stor mægtighet. Som folge av de temmelig uregel- 

 mæssige delinger i dette kambium blir de nydannede deler ogsaa 

 temmelig uregelmæssig beliggende og er hyppig vanskelig at 

 adskilte fra de primære deler. 



Undertiden kan kambiet hos Phelipaea lanuginosa dog utvikle 

 sig til en virkelig sammenhængende zone tvers over hele karstren- 

 gen, og ved mere regelmæssige delinger danne sekundær bast og 

 sekundær ved i regelmæssige radiale rækker. Dette synes dog at 

 være undtagelser. Saalænge de sekundære deler av karstrengene 

 ikke opnaar nogen særlig stor mægtighet, vil barkcellene kun 

 strækkes svakt i tangential retning. Naar derimot kambiets virk- 

 somhet virkelig forer til en mere betragtelig volumforokelse, vil 

 barkens celler undertiden deles ved radiale vægger. 



Tab. II, fig. 7 viser et radialt længdesnit gjennem hadromdelen 

 av karstreng i en ung stængel; man ser hvorledes marvens brede 

 og forholdsvis korte parenk3^mceller med intercellularrum jevnt 

 gaar over i karstrengenes erstatningsceller. Snittet viser ogsaa en 

 vasalpriman med steile tildels sonderrevne vindinger. 



Der er saaledes ingen skarp grænse mellem karstrengenes ele- 

 menter og de tilstotende i marv og bark. Parenk3^mcellene i bar- 

 ken og marven blir henimot karstrengene efterhvert smalere og 

 smalere og vil paa et tversnit vise sig jevnt at gaa over i kar- 

 strengenes væv. Paa et længdesnit vil man kunne iagtta hvorledes 

 tvervæggene, der i marv og bark er omtrent vinkelrette paa cellens 

 længderetning, blir mere og mere skjæve og jevnt gaar over til 

 erstatningsceller og kambiformceller, eventuelt ogsaa vedparen- 

 kymceller. 



Stængelens centrale deler indenfor karstrengene indtas av en 

 marv hvis mægtighet er meget varierende. I almindelighet er 

 marvens radius omtrent lik barkens tykkelse. Dens mægtighet 

 langs en diameter vil omtrent tælle 35 — 40 cellelag. Marvcellene 

 er temmelig jevnstore, svakt tiltagende i storrelse indover mot 

 centrum, hvor man finder de storste celler med en diameter av 

 60 — 80 «,; de er saaledes gjennemsnitlig noget storre end bark- 

 cellene og deres vægger som regel litt tyndere. Likesom i barken 



