160 HARTVIG HUITFELDT-KAAS [1916 



20de mai, hvad ansaaes for sent. I denne tid fanges den paa adskil- 

 lige steder ved Mjosen med not for at anvendes som agnfisk paa 

 liner, saaledes ved Sun db ryggen like overfor Lille- 

 hammer og midertiden paa varpene i Vingnesviken, 

 videre iRingsaker paa Riise, Ring og flere steder 

 og mangesteds i Bundefjorden, hvor der paa vestsiden 

 findes et varp paa Nerlien og et paa Bangsberg og 

 paa ostsiden et paa Nederkvern (Brumunddalen), et 

 paa Stor-Ile, 3 — 4 paa Lille-Ile og et paa Jesnes. 



Kroklefisket med not om vaaren har ialfald flere- 

 steds ved Mjosen været regnet som noget av et fornoielsesfiske. I 

 de smukke mainætter ligger fiskerne ved et baal og venter paa at 

 fisken skal sige ind paa notvarpet, hvor den lille finmaskede 

 kroklenot staar færdig utsat i våndet med den ene ende fastgjort 

 umiddelbart til stranden eller en ut i våndet bygget kort stengard. 

 Noten staar da ret ut fra land med en kort boining av den ytre ende, 

 hvortil det korte dragtaug, som ligger paa skråa indover mot land, 

 er fæstet, saa noten er færdig til at landdrages naarsomhelst, 

 hvilket altsaa sker blot ved et eneste dragtaug. 



Da krkolen kommer under land i store stimer kan der tiltrods 

 for notens ringe storrelse ofte trækk.s en masse krokle ind, under- 

 tiden like op til 4 — 5 tonder i et kast. Imidlertid noier fiskerne sig 

 gjerne med blot en mindre del, som holdes levende i fiskebronder 

 eller fiskekasser i uke- ja maanedsvis for at anvendes som agnfisk 

 til linefiske efter orret, tildels ogsaa efter lake, gjedde og abbor. 

 Hertil brukes blot de smaa fisker paa ca. 10 — 12 cm.s længde. 



Den til kroklefisket anvendte not pleier være 30 

 alen (18,84 m.) lang, (50 alen ufort) og 3 m. dyp, og maskevidden 

 er 9,8 mm. mellem knuterne (64 omfar paa alen). 



I gamle dager skal krøklen paa sine steder 

 ved Mjosen ha været anvendt ogsaa til menne- 

 ske f o d e, men det finder vistnok ikke nu længer sted. Man 

 brukte dengang at torre den paa store trælemmer i solen for senere 

 at koke «grun» paa den tørrede fisk. Da fiskens sterke løklugt 

 gjør den litet appetitlig for almindelig konstruerte menneskelige 

 ganer, var det vistnok blot fattigfolk som tok til takke med denne 

 ret. Forøvrig skal der fleresteds i utlandet være dem som finder 

 netop denne løklugt særlig pikant; jeg tror dog det vil være spildt 

 umake at søke at lære folk hos os op til at nyte den fersk, dertil er 

 smaken og lugten av den efter min mening altfor pikant. 



Røker man den derimot forsvinder løk lugten 

 ganske, og man faar en vare der er meget vel- 

 smakende, om end litt tør; men saa falder den ogsaa meget 

 billig, da raamaterialet ialfald endnu er billigere end al anden til 

 menneskeføde anvendbar ferskvandsfisk. 



