1916] PLANTEVEKSTE N PAA FROØENE OG NÆRLIGGENDE ØER 9 



for meget ved saken. — Hvad navnet Froan angaar, saa skal det 

 stamme fra det oldnorske fro 6a rn ir, som ifølge prof. RygrI) 

 betyr «oer ved hvilke havet staar i fraade». 



Som for nævnt er fiskeri hovednæringsveien, og det er vel den 

 store fiskerigdom derute alene som kan forklare at mennesker har 

 sat bo paa et saadant «St. Helena», med et barskt og brutalt klima, 

 og hvor selveste Atlanterhavet bryter paa i al sin vælde. 



Det er skreifisket om vinteren (januar, februar, mars) som 

 er vigtigst. Ogsaa fetsildfisket spiller en stor rolle, likesaa 

 storsildfisket, og i den sidste tid, efterat motorskoiterne er 

 blit almindelige, drives der meget bankfiske om sommeren, efter 

 lange, brosme og kveite — og endelig maa man ikke glemme det 

 daglige fiske til husbehov, av torsk, uer, sei o. a., som ikke er det 

 mindst værdifulde.^) 



DYRELIV. 



Froan er bekjendt for sit rike fugleliv, der gir øene en egen 

 frisk charme, som præger den ellers graa og fattige skjærgaard. Da 

 der saavidt jeg vet, aldrig har været zoologer derute, turde nogeu 

 oplysninger om dyrelivet, selv om de blir meget fragmentariske, 

 kanske ha sin interesse. 



Av den store overflodighet av sjofugl er det først og fremst 

 æ f u g 1 e n (Somateria mollissima) som fanger ens opmerksomhet. 

 Overalt, i alle bukter og viker ligger den og duver op og ned paa 

 bølgerne, bred og tryg, og snadrer saa inderlig tilfreds og bero- 

 ligende, mens ungerne piler hit og dit som svarte dundotter. Man 

 regner at der i Froan fins ca. 5000 dunreder som kan nyttiggjøres, 

 og naar man saa til de 5000 tilsvarende æfuglpar lægger antallet av 

 imgfugl og andre som endda ildie har sat bo, kommer man op i 

 adskillige tusen. Deres værste fiv^nds er havmaasen elU;r 

 svartbaken (Larus marinus), som hvert aar rover en mængde 

 unger. Derfor slaar hunfuglene sig sammen i flokker for at værge 

 avkommet; ja, fiskerne fortalte at sterile eller endda ikke eglæg- 

 gende hunner ogsaa hjalp til. Ofte hændte det at «æa» mestret 

 svartbaken og druknet den ved at trække fuglen med sig under 

 våndet. — En merkværdighet ved æf uglen som man i almindelighet 

 ikke hører noget om, er at den hyppig er sterkt plaget av en slags 

 «loppe». Naar dunen samles (indsamlingen kaldes «dungang») og 

 pakkes i sækker, blir disse ofte aldeles mørke utenpaa av bare dyr, 

 blev det mig fortalt. Desværre fik jeg ikke selv anledning til at 

 se insektet, som skulde være meget plagsomt ogsaa for mennesket, 

 særlig smaabarn. Sandsynligvis horer det vel med til fuglelusene 



^) Rygh, O.: Norske Gaardnavne. S. Trondhjems Amt. Kristiania 

 1901, p. 61. 



") cfr. Helland op. cit. p. 107. 



