12G ROLF NORDHAGEN 



distrikter. Graebner^) uttaler nemlig følgende herom: Da viele 

 dieser Pfianzengrenzen (o: des norddeutschen Flachlandes) mit- 

 einander parallel laufen und zwar sowohl diejenigen,die eine Nord- 

 west-als diejenigen die eine Siidostgrenze dars teilen, so muss hier 

 bei einer grossen Zahl ein gemeinsamer Faktor wirksam sein und 

 zwar in der Weise, dass seine vermehrte resp. verminderte Wirk- 

 ung, die den einen Pflanzenarten gunstig ist, den andern das Lebcu 

 resp. die weitere Verbreitung unmoglich macht. Das wesentlichsle 

 Moment im norddeutschen i"lachlande durfte fiir die zahlreicheii 

 Grenzen ausser einigen auf Kåltewirkungen zuriickzufiihrenden 

 die Verteilung der iSiederschlåge sein, die Linien gleicher Regen- 

 hohe zeigen grosse Ubereinstimmung mit den Pfianzengrenzen.» 



Blytt antok som bekjendt atvore kystplanter, den >atlantiske» 

 flora, indvandret til Norge og utbredte sig videst i atlantisk tid 

 (T apes-niveauets tid), hvis natur og placering forskerne 

 nu synes at være kommet nogenlunde til enighet om.2) Imidlertid 

 kan dette ikke avgjores med sikkerhet da der mangler palæontolo- 

 giske holdepunkter. Sernander uttaler i »Den skandinaviska vege- 

 tationens spridningsbiologi» (p. 415 — 416) om den atlantiske tid: 

 «Ilex-floraens egentliga invandrings och utbredningstid.» G. 

 Andersson synes at ha en lignende opfatning (cfr. Svenska viixt- 

 vårldens historia. Stockholm 1896, p. 51 — 58). Holmboe uttaler 

 sig i «Ivristtornen i Norge» p. 89 med mere forbehold om Blytts 

 theori: «meget tyder paa at dette ogsaa ialfald for mange arters 

 vedkommende er rigtig,» men han holder det for at være fornuftigst 

 ikke at operere kollektivt med grupper av arter, men at studere dem 

 enkeltvis. — Som ovenfor bemerket er den «atlantiske» flora noget 

 heterogen, og vil vel med tiden bli opdelt i flere grupper saale- 

 des som ovenfor antydet. =^) Men det tor bli meget vanskelig at 

 gjennemføre en rationel inddeling, idet der ingen skarpe grænser 

 fins; der er alle mulige overganger at spore i artenes 

 utbredelsesforhold. «Atlantisk flora» synes mig derfor at være et 

 heldig kollektivnavn. 



En betegnelse som «1 1 e x-f lor a» anvendes hj^ppig i litteraturen. 

 Det er virkelig ogsaa saa at de mest utprægede atlantiske planter 

 har sit store gros indenfor Ilexs omraade. Men mange gaar meget 

 længer nord og dypere ind i landet. Dette er f. eks. tilfældet med 



^) Lehrbucli der Pflanzengeortririphie. 1910, p. 67. 



") cfr. Sernander: Die schwedisclien Torhiioorc als Zeugen post- 

 glacialer Klimascliwankungen. Postglacinle Ivlimaveranderungen, Stock- 

 holm 1910, p. 225 & 234. 



^) Man kunde ogsaa tænke sig at planter som Narlhecuirn, Junciis 

 squarrosus og andre i den tørst antydede gruppe, er indvandret tidli- 

 gere til Norge end de øvrige, siden de er mere plastiske og liar en 

 større utbredelse. Men saa længe artene ikke findes i torvmyrene, maa 

 vi anta at de er indvandret i forholdsvis sen postglacial tid til Norge. 

 Flere av dem er utprægede myrplanter. 



