134 ROLF NORDHAGEN [7 



at altsaa deres spredning langs med kysten (paa fastlandet og de 

 indre oer) har knnnet foregaa raskere end utover fra kystranden og 

 til skjærgaarden. Deres decrescens i retningen Froya — Mausund- - 

 Froan synes at bekræfte dette. Det er ikke usandsynlig at aarsaken 

 til f. eks. Hijpericum pulchrum's, Pedicularis silvaticas og Pota- 

 mogeton polygonifoliuss manglende optræden paa de undersokte 

 oer beror derpaa, at de av en eller anden grund ikke har evnet at 

 spre sig saa langt som ditut i det for dem gunstigste postglaciale 

 lidsrum: den atlantiske tid, og at disse arter (som her befin- 

 der sig nær sin nordgrænse), senere ikke har hat evne til at spre 

 sig videre, men fortsætter at leve paa de stationer hvor de engang 

 har slaat sig ned og vundet terræng. 



Men som vi snart skal se er det ikl^e bare denne ene plante- 

 gruppe som avtar i antal jo længer vi kommer ut i havbrynet. 

 Allerede for fjeldplanternes vedkommende har jeg gjort opmerksoro. 

 paa dette forhold. Og undersøker vi alle de elementer som sam- 

 mensætter floraen i ogruppens naboskap (f. eks. Froya), saa finder 

 vi endda mere overraskende vakancer end Narthecium's, som i og 

 for sig betegner et unicum. Det gjælder nemlig ogsaa planter som 

 er almindelig utbredt over hele Norges land, og som efter deres 

 krav til klimat og edafiske forhold at dømme, utvilsomt kunde 

 vokse derute, men som oiens3'^nlig endnu ikke har formaaet at 

 komme sig iland og faa fotfæste paa disse isolerte oer. — Vi har 

 her med et ganske generelt fænomen at gjore, som vistnok 

 kræver en g e n e r e 1 forklaring. 



En sammenligning" mellem øenes og de tilstøtende 

 trakters flora. 



For at kunne sammenligne floraen i Froan, Mausund og Sulen 

 med de tilstøtende trakters, har jeg i en liste sammenstillet alle de 

 angivelser som foreligger i litteraturen fra H i 1 1 r a, r 1 a n d e t, 

 Bjugn, Stoksund og Aafjorden, samt mine egne opteg- 

 nelser fra Froya. Øenes fattigdom paa arter viser sig da at være 

 paafaldende stor. Der mangler ikke alene saadanne planter om 

 hvilke man paa forhaand maatte vite at de skyr den 3'^tterste kyst- 

 rand, men ogsaa en lang række ubiquister, der ellers er almindelige 

 paa vestkj^sten. 



Jeg har allerede tidligere nævnt at oene kun huset en temmelig 

 ubetydelig og lite utpræget samling av sydlige, v a r m e k j æ r e 

 typer, og de sandsynligste aarsaker hertil (p. 123). Jeg skal her 

 blot gjore opmerksom paa en del vakancer der vel kan forklares paa 

 den ovenfor nævnte vis, men som allikevel er ganske paafaldende, 

 nemlig: 



