B. HARTMANN [1916 



kommet paa vildspor, hvorved antallet er steget til 61. Likeledes 

 er antallet av mynter der tilhører Hertenfmidet steget med 2, alt- 

 saa fra 17 til 19, idet 2 og 2 smaa fragmenter har været slaat sam- 

 men, men senere vist sig ikke at tilhøre samme mynt. Altsaa er 

 det hele antal mynter i begge fund tilsammen 61 -[- 19 =: 80, for- 

 uden en firkantet sølvbarre SK- centimeter lang, der laa i det 

 mindre fund og muligens ogsaa kan have tjent som betalingsmid- 

 del. Samtlige mynter er i katalogen ordnet i sin (virkelige eller 

 formodede) kronologiske folge, og hvert av de to fund for sig. Til 

 løbenumere for Holtefundet er benyttet almindelige taltegn, for 

 Hertenfundet latinske taltegn. Det som paa mynterne staar med 

 arabiske skrifttegn og er transskriberet er gjengivet med kursiv- 

 skrift. Symbolerne (koranstederne) er fælles for de fleste, de tek- 

 niske udtryk likesaa. 



Av dubletter er der i det større fund blot en der egentlig kan 

 kaldes saa og forefindes i 2 eksemplarer. Det gjælder en av de 

 sandsynlig vis efterg jorte Bulgarmynter med bakvendt skrift og er 

 bemerket i katalogen. I det andet fund er der neppe nogen dubletter. 

 Oftere forefindes vistnok mynter præget i samme aar og paa samme 

 sted, men der er eiendommeligheder ved prægningen som gjør at 

 de ikke kan kaldes dubletter. 



Samaniderne, hvis navn er repræsenteret i begge fund, er 

 kaldt saa efter Såman, men den egentlige stifter av riget er 

 Ismail ibn Ahmad (ca. 893 til 907 efter Kr.). Denne og hans 

 efterfolgere erkj endte nominelt kalifens overhøihed, men var i vir- 

 keligheden uavhængige. I s m a i 1 s nærmeste efterfolgeres navne 

 var Ahmad ibn Ismail (907—913), Nasr ibn Ahmad 

 (913—943), Nuh ibn Nasr (943—954). Riget bestod omtrent 

 100 aar, og mynterne i de 2 fund tilhører den første del av aar- 

 hundredet. Det omfattede Transoksanien med flere land- 

 strækninger og havde B u k h a r a til hovedstad. Samaniderne 

 var i det hele ikke krigersk anlagte og søkte ikke at udvide riket, 

 men kun at bevare hvad de besad. De var en hoit kultiveret og 

 begavet slægt, der rundhaandet støttede videnskab og digtning og 

 søkte at befordre udviklingen av en literatur paa persisk istedetfor 



