ÖFVBRSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1901, N:0 5. 355 



För förklarande af den första af dessa egenskaper, de olika 

 atomvigterna, behöfver man på atomteoriens nuvarande stånd- 

 punkt icke antaga annat, än att materien bildat olika stora 

 smäpartiklar eller atomer; ja, man behöfver icke ens antaga, att 

 de olika elementens atoravigter stå i direkt förhållande till 

 atomernas materiemassa eller volym: tillämpande erfarenheten 

 beträffande olika grundämnens egentliga vigt, är det strängt taget 

 ingenting som hindrar, att man kunde antaga, att t. ex. en atom 

 järn och en atom natrium eller väte icke blott hade samma form 

 u.tan äfven vore lika stora, och att olikheterna i atomvigt endast 

 berodde på, att det är olika slags materia, som ingår i de olika 

 grundämnena. Detta sista antagande torde t. o. m. få anses 

 såsom det, som bäst motsvarar den äldre och ännu rådande 

 uppfattningen af materiens natur. 



Den egentliga svårigheten möter först, då man vill lemna 

 en antaglig förklaring af atomernas andra egenskap, valensen 

 och det egendomliga sätt, på hvilket den kemiska kraften verkar 

 emellan olika grundämnen. Någon förklaring af denna egendom- 

 lighet hos atomerna har man ännu icke lyckats att utfundera, 

 och skall man sannolikt aldrig lyckas att utfundera, innan man 

 tar tillbörlig hänsyn till materiens andra grundegenskap eller den 

 att utom tyngd äfven ega utsträckning i rummet. I den kemiska 

 litteraturen talas om grundämnen med 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 och 

 8 valenser, utan att man kan förklara detta på annat sätt än 

 genom att omskrifva saken sä, att en atom af ett grundämne 

 förenar sig med en eller flere atomer af ett annat grundämne 

 och att »valenserna beteckna angreppspunkter för den kemiska 

 kraften», så att ett monovalent (1-atomigt) grundämne har endast 

 en dylik angreppspunkt, ett divalent (2-atomigt) har 2 dylika 

 angreppspunkter o. s. v. Detta är emellertid — såsom lätt inses 

 — ingen förklaring, utan endast en omskrifning af samma oför- 

 klarade faktum. 



Och huru skall saken kunna förklaras, så länge man ej 

 tagit hänsyn till småpartiklarnes (atomernas) verkliga form, utan 



