616 ASTRID CLEVE, BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM YTTERBIUM. 



lackmus, hvars färg i måttligt koncentrerade lösningar af saltet 

 är rent violett, men vid fortsatt, stark utspädning med rent 

 vatten öfvergår till rödaktig. 



Ledningsförmågan hos yttriumsulfat har, så vidt jag kän- 

 ner, icke blifvit bestämd, hvilket skulle varit af stort intresse 

 för en jämförelse mellan basiciteten hos ifrågavarande båda jord- 

 arter. Beträffande ledningsförmågan hos lantansulfat ^) och pra- 

 seodymsulfat -) finnas några uppgifter, som dock icke tillåta di- 

 rekta jämförelser med ytterbiumsaltet, enär försökstemperaturen 

 i sistnämnda fall ej finnes angifven och i det förra var 25°, 

 under det att mina värden gälla för -i- 18°. Så mycket kan 

 blott sägas, att under nämnda förhållanden har praseodymsul- 

 fat något ringare, lantansulfat något större ledningsförmåga än 

 ytterbiumsulfat. 



V. Sammanfattning. 



Ytterbium har vid alla reaktioner, för hvilka i det före- 

 gående redogjorts, förhållit sig såsom ett typiskt trevärdigt 

 element. Det ger många för treatomiga metaller särskildt 

 utmärkande föreningar, bland hvilka må nämnas guldklorid- 



dubbelsaltet, det sura selenitet, kaliumdubbelferrocyanuren, kali- 



III 

 umdubbelkromatet, perjodatet RJO- och det basiska karbo- 



III 

 nätet R . OH : CO3. Neutrala ortosalter af trebasiska syror 



bildas lätt äfven i sur lösning (fosfatet). Med två raol. af två- 



basiska, organiska syror bildas sura salter (surt malonat, surt 



III 

 tartrat), där tre fjärdedelar af syrans jonväte ersattsaf Yb, liksom 



i det sura selenitet. 



Metallens nära släktskap med yttrium bevisas i främsta 



rummet af den karakteristiska beskaffenheten hos platocyanuren, 



som fullständigt liknar motsvarande yttriumsalt. Vattenhalten 



') MuTHMANN, Ber. 31 p. 1829. 



^) Jones och Reesk, Amer. Ch. J. 20, p. 606. 



