■MVA 



Ofversigt af Kongl. Vetenskaps-Akademiens Förhandlingar 1886. N:o 10. 



Stockholm. 



Om gasformiga kroppars elektriska motstånd. 



Af IL ]L)LUNJJ. 



[Meddelad t den S December 188G.] 



Rörande det motstånd, som gaser och ångor utöfva mot den 

 elektriska strömmens fortplantande, hatVa tid efter annan en mängd 

 undersökningar blifvit anstälda, utan att frågan liärom ännu 

 lilifvit fullständigt löst. Dessutom stå flera af dessa undersök- 

 ningars resultater, om icke i verklig, dock i skenbar strid mot 

 hvarandra, sä att osäkerheten i vår närvarande kunskap om 

 detta ämne är uppenbar. Jag skall i det följande i korthet 

 sammanställa några af de vigtigaste fakta, till hvilka man på 

 experimentel väg kommit, och genom granskning häraf söka ut- 

 leta det resultat, som bäst synes motsvara verkligheten. 



En ledande kropp, som är laddad med en elektricitets- 

 mängd, h vilken icke öfverstiger en viss gifven gräns, förlorar, då 

 flen hålles isolerad i luften, småningom sin laddning. Öfver- 

 stiger laddningen denna gräns, så bortgår laddningen skyndsamt 

 och hastigt, ända till dess att laddningen nedgått till den 

 nämnda gränsen, hvarefter förlusten sker långsamt och ganska 

 regelbundet. Detta gränsvärde beror föröfrigt af kroppens form 

 och storlek jemte af flera andra omständigheter. Om t. ex. 

 kroppen är försedd med spetsar, så är den gräns, vid hvilken 

 den småningom och regelbundet skeende förlusten börjar visa 

 sig, mycket lägre än om den elektriserade kroppen är en kula 

 utan sådana spetsar. 



Denna småningom skeende elektricitetsförlust, då laddningen 

 understiger en viss gräns, har en dubbel orsak: dels bortledes 



