ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1893, N:0 1. 23 



Nu är dock (14) ett för stort värde för beträffande energi, 

 ty de vågor, om hvilka varit tal, qvarhållas blott till en del 

 inom solkroppen, till en del utbreda de sig i mediet utanför 

 solen, liksom ock molekularströmmarne försvagas genom vågor 

 utåt (om icke de förnyas). Dock, vi kunna alltid som ett 

 resultat af den föregående öfverläggningen fastställa talet 



^7) 



_ 1Q±8, 37 __ \QiO, 46 

 47T 



såsom en öfre gräns för M. Men antaga vi, att solens energi 

 bevaras genom yttre partiklars fortsatta instörtande på sol- 

 kroppen och att äfven magnetismen hos solen ej förändras, så 

 blir det kanske riktigast att skrifva: 



(16) loglf<40,46. 



Med detta värde på log M skulle vi, efter hvad i början 

 nämndes angående värdet för 



'■a n'"S 



ut- 



bekomma 



det bl ef ve 



J* 



a = 



— > 0,012 



a" > 8 sv. mil. 



Äfven en undre gräns för M kan angifvas. Ty aldrig kan 

 bli större än 1 och bara derför måste 



f ^\ 3 

 i a'"/ 



1025.931 = M- ,°— <M°-,, 



således 



(17) log M>39, 03. 



17. Solens magnetiska moment M skulle följaktligen vara 

 inneslutet mellan de i (16) och (17) angifna gränserna. Det 

 kan emellertid ifrågasättas, huruvida icke, i fall solen vore så 



