ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1893, N:0 3. 211 



Analys: 

 I. 0.1942 gr. gaf 0.4102 gr. kolsyra och O.io28 gr. vatten. 

 II. 0.2074 gr. 28.7 kem. kväfgas, mätt vid 18° och 761 mm. 





Ber. för 





Fi 



mnet 





C, n H ]2 N 2 3 . 



I. 





II. 



C 



57.69 



57.57 





— 



H 



5.77 



5.87 





— 



N 



13.46 



— . 





13.46 



Osazonen, 

 2 H 5 O . C 6 H 4 . C(N . NH . C 6 H 3 ) . CH : N . NH . C 6 H 5 , 



framstäldes på samma sätt, som ofvan blifvit angifvet för mot- 

 svarande bromfenylforening. Långa, glänsande, vackert guldgula 

 nålar (ur alkohol). Smältpunkt 155°. Föreningen är lättlöslig 

 i eter, benzol och kokande alkohol, svårlöslig i ligroin och olöslig 

 i vatten. Med järnklorid ger den tydlig osazonreaktion. 



Analys: 

 1. 0.1920 gr. gaf 0.5204 gr. kolsyra och O.1103 gr. vatten. 

 II. 0.2 09 4 gr. gaf 28.7 kem. kväfgas, mätt vid 14° och 747.5 mm. 





Ber. för 





Fl 



innet 







C 22 H 22 N 4 0. 



I. 





II. 





C 



73.74 



73.90 





— 



%■ 



H 



6.15 



6.3 5 





— 



» 



N 



15.64 



— 





16.08 



» 



Acethydroxamsyra. 



För att utröna naturen af den kväfvehaltiga reaktionspro- 

 dukt, som jämte ketonaldehyderna bildas vid acetylderivatens 

 spaltning, underkastades moderlutarne från aldehydberedningen 

 en närmare undersökning. Dessa utgjordes af färglösa, vatten- 

 klara lösningar, hvilka icke eller endast högst obetydligt redu- 

 cerade Fehlings vätska och därför ej kunde antagas innehålla 

 någon nämnvärd kvantitet fri hydroxylamin eller hydroxylamin- 

 salt. Däremot visade de efter någon tids kokning med saltsyra 

 starkt reducerande egenskaper. 



