ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1893, N:0 5. 337 



liexagonen föreslog Erlenmeyer att man borde anse naftalin 

 såsom tvänne benzolkedjor med 2 gemensamma kolatomer, en 

 mening som blifvit allmänt antagen, om ock åsigterna om kol- 

 atomernas bindningssätt äro, liksom beträffande benzolkolatomer- 

 nas, högst divergerande. Af den ERLENMEYER'ska formeln fram- 

 går, att naftalins monoderivat böra förekomma i två isomerer, 

 allt efter en radikal står i förbindelse med de fyra kolatomer, 

 som äro närmast eller mest aflägsna från de två centrala. Hvilka 

 af dessa isomeriska former motsvara a- och /^-formerna, sökte 

 WlCHELHAUS 1869 på teoretiska grunder visa. Emellertid blef 

 resultatet oriktigt. Genom Liebermanns och Dittlers under- 

 sökning öfver naftokinon 1876 visades, att denna förening är ett 

 a : a-derivat, och då det var otvifvelaktigt att denna förening 

 är analog med benzolkinon, som är ett 1:4 derivat, blef det 

 klart att «-ställningen är vid de fyra inre och /^-ställningen vid 

 de fyra yttre kolatomerna. Genom FiTTiGS och Erdmanns 

 eleganta syntes 1885 af a-naftol medels fenyl-isokrotonsyra be- 

 kräftades riktigheten häraf: 



CH CH 



H,0 + 



CH 

 CH 

 COH 



fenyl-isokrotonsyra. «-naftol. 



Efter denna inledning öfvergår jag till öfversigten af de 

 isomeriska mono-, di- och tri-klornaftalinerna. 



Monoklornaftaliner. 



a C ]0 H 7 C1 — Laurent, 1832. Olja kpt. 263°. 



Bevis: erhålles af a-sulfonsyra (Carius, Ann. 114 p. 146, 

 1860). 



ß C 10 H 7 C1 — Cleve, 1876 (Öfvers. N:o 3, p. 8, 83). Spt. 

 55,5°, kpt. 265°. 



Bevis: erhålles af ß-sulfonsyra (Widman, Om naftalins klor- 

 föreningar, 1877 p. 33). 



