ÖFVEUSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 189 3, N:0 7. 495 



Om befolkningen i ett land får betraktas såsom stationär, 

 kan man, med bibehållande af grundtanken i den nu angifna 

 metoden, erhålla ett mycket enkelt mått för vitaliteten. För 

 detta ändamål bör man observera, att under ofvan gjorda an- 

 tagande måste i hvarje ögonblick finnas / 0/ i individer i åldern 

 — 1 år, Zi/2 individer i åldern 1 — 2 år, o. s. v., så att under 

 hvarje kalenderår genomlefvas af samtliga individer tillsammans 

 Z /i + l\/2 + ,.••, + la/w + i är och af samtliga arbetsföra individer 

 ^is/16 + ^i6/i7 + ,-••, + ^9/70 år. Men nu är det klart, att ett 

 folk måste vara lifskraftigare, ju större den senare storheten, 

 som är just aM 1 , utfaller i förhållande till den förra, som är 

 aM , och såsom mått för vitaliteten inom en stationär befolkning 



M 



kan man därför välja storheten — - . Insätter man här exempel- 



M n 



vis de ofvan för Sverige härledda värdena, erhåller man 0*63 1 4. 

 Ur tab. 3 kan man äfven få en föreställning om det stora 

 inflytande, emigrationen utöfvar på befolkningens numerär. Det 

 framgår nämligen af tabellen, att, bland 100,000 lefvande födda, 

 vid fyllda 29 år kvarlefva inom Sverige blott omkring 50,000, 

 så att hälften redan vid denna ålder antingen dött eller emigrerat. 

 Men enligt den lifslängdstabell, som Statistiska Centralbyrån 

 utarbetat för decenniet 1871—1880, kvarlefde, af 100,000 lefvande 

 födde, vid fyllda 29 år 68,004, och på grund af den förbättring, 

 de sanitära förhållandena sedan dess ernått, torde man få an- 

 taga, att för decenniet 1881 — 1890 det nyss angifna talet kan 

 höjas till omkring 75,000. Emigrationen har således redan vid 

 åldern 29 år decimerat årskullarna med 25 %, och af ett antal 

 födda barn kvarlefver följaktligen vid fyllda 29 år icke mindre 

 än en fjärdedel utom Sveriges gränser. 



