No. 5] SEKS ALTARSKABE I VIDEXSKABSS. OLDSAGSAMLING. 19 



senere middelalder fremstillende St. Georgs dragekamp, er der i 

 Norge temmelig faa kunstneriske fremstillinger af helgenen, og ikke 

 mange exempler paa, at han hos os har været særlig dyrket og æret. 



Der maa vistnok være flere grunde hertil; baade religiøse 

 og politiske grunde. I Norge var St. Mikael allerede fra gammel 

 tid meget yndet; mange kirker og kapeller var viet til ham, 

 især høitliggende helligdomme og hulekirker. I den norske folke- 

 tradition var det landets egen nationale skytshelgen, St. Olav, som 

 var den vældige kjæmper mod trolde, og i vor kirkelige kunst 

 var det St. Olav, som traadte dragen, hedenskabets drage, under 

 fedder. Disse to. St. Mikael og St. Olav, udfyldte tilsammen ganske 

 den plads. St. Georg skulde indtage; og de var begge meget høit 

 ærede og alment dyrkede. Det lykkedes derfor ikke her i Norge 

 som saa mange andre steder for Georgsdyrkelsen at fortrænge den 

 ældre Mikaelskultus; kanske dog især fordi der hos os ikke var 

 den politiske baggrund, som var nødvendig, nemlig et udviklet 

 riddervæsen, en ridderlig adel, som valgte ridderen St. Georg til 

 skytshelgen*). Paa anden vis ved jeg ikke at forklare, hvorfor 

 St. Georg aldrig opnaaede den popularitet i Norge, som han nød 

 i alle andre lande i Nordeuropa i den senere middelalder. 



Under den betragtning, jeg her har antydet, har det sin in- 

 teresse at notere det tilfælde, som møder os ved vort altarskab fra 



*) B. Riehl: St. Michael und St. Georg (Munchen 1883) citerer pag. 39 en 

 gammel tysk folkevise, (cfr. Uhlands Deutsche Volkslieder p. 365), der inde- 

 holder følgende karakteristiske strofer: 



Sant Jørg, du edler Ritter, 



rottmeister sol tu sein, 



bescher uns got gewitter 



tu uns dein Hilfe schein ! 



dass uns nit misselinge, 



dass wir die paurn bezwingen, 



die uns da wellen verdringen 



der sich des adels fleist 



und doch den fuchs nit beist." 

 St. Georg er her en landseknægternes helgen, som opfordres til at hjælpe 

 dem at betvinge bendeme — ,,die paurn bezwingen'" — ; en saadan vise 

 vilde neppe synges af norske krigsmænd i middelalderen, og heller ikke vilde 

 den helgen, som visen priser, kunne blive saa populær i vort land som j 

 andie lande med udviklet riddervæsen. 



2* 



