48 J. QVIGSTAD. [1903 



deris Running kalder paa dem, og vil udsende dem til at skade 

 andre, som tit skeer, eller naar de ere vrede paa Noyclen selv, da 

 de af sig selv indfinder sig for at skade og dræbe ham, hvilket 

 ogsaa hender sig undertiden; Men hvem skulle nu vel troe og 

 indbilde sig den u-naturlige Appetit SatJian haver opvagt udj Fin- 

 nerne til at æde disse smaae Dievler? Eller hvem kand vel effter- 

 tænke hans particulaire Afsigt derudj ? Intet er dog vissere end 

 at Finnerne udj ingen Ting finder en større Delicatesse, end at 

 stege og æde saadanne Noyde-Oadser, hvilke de fange paa denne 

 Maade : De udlegger om Natten, strax uden for deris Finne-Hytter, 

 en Finne-Støvle, udj hvilken een eller toe af disse smaae Dievler 

 legger sig at sove, og naar Finnerne da om Morgenen fornemmer, 

 at der er Noyde-Oadser inden udj Støflen, legger de strax det 

 eene Knæe paa Støflen og binder for, at de ikke der af skal ud- 

 løbe, og fører dem der paa ind i Hytten, hvor de dræber og steger 

 dem. Denne Spiise skal ogsaa befrie dem, at Noyde-Oadser ikke 

 der effter sønderlig skal kunde skade dem. Nu kand een hver 

 vel tenke, hvad u-reenlighed og Skarn og raadne Aadsler den 

 fuule og u-reene Aand, under saadan formeent Delicatesse, fører 

 i Finnerne.'^) 



Anlangende (D) Finnernis Meening om deris Tilstand efter 

 Døden. At de maae døe, derudj ere de vel af liige Tanke med 

 andre; Thi de kand ikke tvifle paa det, som daglig Erfarenhed 

 viiser dem, men udj deris Meening om deris Tilstand effter Døden, 



1) Sml. L. Pauses Relation: „Tziaclcalag er et slags dievle som smaae børn. 

 Disse fangede de i gamle Tilder i bierge ved Melcke Grød paa et malet 

 Ryssefad, ved maiede Rysseskeer, et nyt par Kommager og et nyt baand 

 etc. Samme dievle, som de sige, skal boe i vildende Marck og for finnerne 

 at kunde opædes, som smagede meget nydelig, disse smaae Spøgelser, 

 som fortælles." Leem (p. 427) siger, at de saakaldte calikalaggak af en- 

 del troedes at være Spøgelser i smaa Berns Gestalt, men at en Porsangerlap 

 beskrev dem for ham som etslags smaa Dyr, der holdt sig i dybe Vand- 

 kilder og i sin Skikkelse meget lignede smaa Bern uden Haar og Røst, 

 Deres Kjød var efter Lappens Beretning meget nydeligt. De fangedes paa 

 den Maade, at man ved Bredden af den Vandkilde, hvor de havde sit 

 Tilhold, satte Smør i et Fad eller andet Kar og, efterat de var komne op 

 at æde af samme, skjød dem ; men de skulde være meget rare at bekomme» 

 Se videre J. Fellman, Ur lappsk m3^tologi, p. 172 f. 



