62 K. RYGH. [1902 



stenredskaber, som hørte hjemme i det nordlige Norge, sydover 

 landet, særlig langs med kysten. Brugen af disse i egne, hvor 

 deres tilvirkning ikke var opstaaet, kunde støttes ved, at man i 

 oldtiden knyttede særegne forestillinger til vaaben af en vis art 

 eller af en vis oprindelse. Deri synes det mig, at man kan finde 

 den rimeligste forklaring, baade til at skiferpile forekommer paa de 

 jæderske flintmarker, og at de kun findes som undtagelser i den 

 øvrige masse. Og naar saadanne redskaber af sten først var be- 

 kjendte, kunde det ikke ligge fjernt at efterligne dem paa steder, 

 hvor skifer var forhaanden, men der var mangel paa flint. 



Med hensyn til det ethnologiske spørgsmaal, som er knyttet 

 til denne gruppe af oldsager, tør jeg ikke gaa nærmere ind paa 

 dette. I sin almindelighed maa man vel erkjende, at udelukkende 

 arkæologiske bevismidler er lidet tilstrækkelige til at afgjøre saa- 

 danne spørgsmaal, naar det arkæologiske materiale er af den art, 

 som tilfældet er her. Det maa vistnok ansees for bevist, at om- 

 raadet for Lappernes udbredelse i Norge i historisk tid ikke kan 

 have strakt sig længere sydover end i vore dage; at der tvertimod 

 i de sidste par aarhundreder er foregaaet en fremrykning sydover 

 (se Yngv. Nielsen, Geogr. Aarb. 1). Der synes mig dog at være 

 meget, som tyder paa, at i Trondhjems stift, ialfald nordenfor 

 Trondhjemsfjorden, har Lapperne til sine tider holdt til nærmere 

 lasten end nu. Det ligger endnu indenfor nutidens erindring, at 

 Lapper har færdedes i tjeldene i Flatanger, og adskillige stedsnavne 

 tyder paa, at de ogsaa har havt tilhold paa fjeldstrækningerne paa 

 Fosenhalvøen, indenfor Bjørnør og Aafjorden. Ligesom de noma- 

 diserende Lapper endnu søger bopæl for længere tid. dels paa tjeldet 

 og dels paa kysten, idet de kun paa gjennemreise farer igjennem 

 de mellemliggende dalbygder, har det vel været ligesaa ogsaa i 

 urgammel tid. Der synes mig saaledes ikke fra ethnografisk syns- 

 punkt at kunne være noget til hinder for at antage, at bopladsene 

 i Bjørnør og Flatanger kan være levninger fra Lapper, og at det 

 samme kan gjælde affaldsdyngen ved Stenkjær. 



Under alle omstændigheder synes der ikke, efter hvad der 

 hidtil foreligger, at kunne reises nogen berettiget indvending imod, 

 at man for bekvemheds skyld betegner denne gruppe af oldsager 



