EDLUND, UN'DICHSÖKN'INM; OM DKN (iALVAMSKA LJÜSUA(;iCN. 103 



ströiDstyrkan iniiidre. Den verkar således till siröinstyrkiiiis IVii-- 

 minskande på samma sätt som ett infof^adt lediiiiigsiiiotstand. 

 Deremot är det tydligt, att det egentliga iedningsmotståndet i 

 ljusbågen under föröfrigt lika förhållanden måste tilltaga med 

 dennes längd. Om man således uppmäter motståndet i ljusbågen, 

 så finner man, att detsamma består at två delar, af livilka den 

 ena är oberoende af bagens längd, och den andra tillväxer med 

 densamma. Kallas det första motståndet för a och det egentliga 

 motståndet i en ljusbåge af 1 skaldels längd för ö^, så är hela 

 det uppmätta motståndet i en ljusbåge af denna längd — a+6j. 

 Om ljusbågen har en längd af 2 skaldelar, och om medelmot- 

 ståndet i hvarje af dessa kallas bo, så är hela motståndet i denna 

 båge a + 2l>^. I en båge af 3 skaldelars längd blir hela mot- 

 ståndet = a +3^3 o. s. v. De efterföljande försöken visa, att a 

 har ett ganska betydligt värde, samt att b^, b^, b^ o. s. v. äro 

 lika stora. 



Den stapel, som begagnades, var af Bunsens konstruktion 

 med salpetersyra omkring kolet. Som rheostat begagnades en 

 trälåda af parallelipipedisk form, inuti öfverdragen med asfalt. 

 Denna låda var 440 millimeter läng, 148 millimeter bred och lika 

 djup samt till en del fylld med en kopparvitriollösning. I lådan 

 stodo vertikalt två kopparbleck, af samma bredd som lådan och 

 nedgående till dess botten. Det ena af dessa kopparbleck var 

 fästadt och således under försöken stillastående; det andra der- 

 emot kunde flyttas parallelt med sig sjelft, och afståndet mellan 

 båda aflästes på lådans öfra kanter, som för detta ändamål voro 

 graderade. Strömmen inkom i lösningen genom det ena blecket 

 och utgick genom det andra. För att undvika polarisationens 

 inflytande på raätningarnes noggranhet var alltid en större eller 

 mindre del af rheostaten i strömledningen insatt. Strömmen 

 uppmättes med en tangentbussol och kunde omkastas med en 

 korarautator. Då vid dessa försök endast strömmar af betydlig 

 styrka voro användbara, kunde icke till rheostat metalltrådar 

 begagnas, emedan dessa starkt upphettades och derigenom för- 

 ändrade sitt ledningsmotstånd. 



