EDLUNU, UNI)KI{,S(')IvNINO OM DKN CAI.VAMSKA l,.l IJSIJ.'ui ICN. IM 



Den vid mina förc^fmMKle f(")r.s(")k (WVcr «Ich ;,';tlv;iiiisk;i ut- 

 vidgningen begagnade platinatråden (1155 millimeter lang och 0,542 

 millimeter i diameter) höll sig enligt dessa försök vid en konstant 

 förlängning af 138 skaldelar, dä träden genomgicks af en ström, 

 hvars styrka var — Ty. 43"2r. Pa första sekunden efter ström- 

 mens upphörande afkylde sig träden, sä att den förkortades med 

 12,94 skaldelar, motsvarande i det aldra närmaste V temperatur- 

 grader. Då en ström af nämnde styrka förmådde att hålla trå- 

 den vid en konstant förlängning, måste således denna ström åstad- 

 komma en temperaturhöjning i tråden af 7 grader på hvarje 

 sekund, hvilket motsvarar en värmeutveckling af 1,27 värme-en- 

 heter, då grammen tages till enhet för vigten. Motståndet i denna 

 tråd uppmättes nu med den i de ofvan anförda försöken 8 och 9 

 begagnade rheostaten, och det befanns dervid, att detta motstånd 

 utgjorde 0,35 motståndsenheter, således något mindre än i en ljus- 

 båge af 1 skaldels (0,4 millimeters) längd uti försöket N:o 8. 

 Vid detta försök, vid hvilket strömstyrkan var betydligt större 

 än vid det nämnda försöket vid den galvaniska utvidgningen, ut- 

 vecklades således mer än 1,27 värme-enheter i hvarje skaldel af 

 ljusbågen på en tid af 1 sekund. Denna värmemängd (1,27 värme- 

 enheter) är tillräcklig för att höja temperaturen i ett stycke af 

 platinatråden af 0.4 millimeters längd till mer än 20000 grader, 

 i fal! detta kunde ske, utan att tråden smälte eller förvandlades 

 till gas. Man ser häraf, att det motstånd, som enligt det före- 

 gående verkligen finnes i ljusbågen, är tillräckligt för att förklara 

 uppkomsten af den höga temperatur, som derstädes äger rum. 



~ 9. Försöksserien 6. 



Då kolspetsar begagnades för ljusbågens bildande, höll sig 

 strömstyrkan icke konstant under en längre tid, utan förändrades 

 efter korta mellantider. Detta förorsakades deraf, att ljusbågen 

 icke höll sig stilla, utan flyttade sig från en punkt till en annan 

 på kolspetsarne, och denna flyttning var oftast åtföljd af ett ljud, 

 liknande en sprakning. Tangentbussolens magnetnål kom härvid 



