190 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1867. 



XXI. Fara. SPHJERODORID^. 



EPHESIA H. E. 



= Sphcerodorum Örsted. = PolHcita Johnston. 



133. Ephesia gracilis H. E, 



Ephesia gracilis Eathke, Nov. act. nat. cur. XX: 1 p. 176 Tab. VII 

 f. 5—8. 

 » » Johnston, Cat. Brit. Mus. p. 206. 



Sphcerodorum flavum Örsted, Ann. Dan. consp. p. 43 f. 7, 92, 101. 

 Pollicita peripatus Johnston, Ann. Nat.-Hist. XVI p. 5 Tab. II f. 1 — 6. 

 Sphceridorum peripatus Idem, Cat. Brit. Mus. p. 208. 



» « Claparidde, Eeob. Anat. Entwick. Wirbell. 



Thiere p. 50 Tab. Xi f. 8—18. 

 Hab. haud rara ad öras Spetsbergise, Grönlandiae, Scandinavise 

 occidentalis fundo argillos., prof. 6—40 orgyiar. Spetsbergiae: prof. 

 15 — 30 org. in Bellsuiid (O. Torell), Treurenbergbay (GoÉs & 

 Smitt), Isfjorden, Storfjorden, ad Shoalpoint (Ipse). Grönlandiae: 

 Proven (O. Torell) Julianebaab (Amondsen). Bahusite: GuUmaren 

 (S. Loven), Väderöarna (A. GoÉs), Kostar (Ipse). — Prieterea ad 

 Melde Norvegite (Eathke) Helgoland (Mecznikow ^), ad Scotiara 

 (A. Kölliker, Würzb. Naturw. Zeitschrift 5: 3 u. 4 p. 240), ad St, 

 Vaast Galliae (Claparede) et ad Mebridarum insulas (Claparede). 



Efter att hafva jemfört exemplar af detta djur från Bohus- 

 län, Finmarken och Spetsbergen kan jag förklara, att genus 

 Ephesia H. Rathke icke allenast sammanfaller med Sphcero- 

 dorum, utan att Ephesia gracilis H. Rathke är samma djur som 

 Sphserodorum flavum Örsted. Rathkes beskrifning är eljest 

 god, men han misstager sig, när han säger att huden är "alldeles 

 glatt", d. v. s. utan små upphöjningar eller papiller. För blotta 

 ögat och tillochmed under en svagare förstoring tyckes huden vara 

 glatt, men under en starkare förstoring ser man talrika små pa- 

 piiler öfverallt på kroppen, isynnerhet i dess främre del och på 

 fötterna. På ryggen äro de små, likformiga, vårtlika och ställda 

 i regelbundna rader tvärs öfver kroppen, samt likna till det yttre 

 Papillen på det karakteristiska klotformiga organ, som hvarje 

 segment bär ofvanom foten. I kanten af hufvudet ser man flere 

 papiller af olika storlek, hvilka Örsted alldeles orätt kallat ten- 

 takler, och på fötterna uppträda de ofta till ett antal af 5—10 

 ') Zeitchr. wiss. Zool. XV p. 338 Uab. XXV f. 19—20. 



