sMiri', KKirisK i'oii TKCKN". oi'VKii sKAND. 1 1 \ I s-n u vozoi, i( . .'ior» 



jilats |ia staiimiciis iVaiiisida, hidtt iiicil ili'ii skillnad, att det 

 sessila tastet ofta blitVcM' judailikt ii|i|diöjdt '). 



Vibracularierna äro i alliiiäiihct iiiera ailanga, luer cllcr 

 inindro spoltbrmitia, i toiiiicn tVamat och bakat utskurna; iik-h 

 kuiiiia ock visa sig tillplattade, trekantiga, tryckta intill utsidan 

 af bakre djurliusväggen. 



Den mest omvexlande ocli iärdi'ika iiilden af en art leni- 

 nar oss 



Cellularia tematet, 

 hvars åldersförändringar äro oss bäst bekanta. 



Under tvenne till utseendet betydligt skiljda former har den 

 redan länge varit känd: den äldsta, som också representerar de 

 äldre delarne af de fullt utvecklade stammarne, har allt från 

 SoLANDER haft sitt artnamn, Cellaria ternata; i sin högre ut- 

 veckling är det troligen den samma, som af van Beneden först 

 blifvit beskrifven under namnet Cellarina gracilis. Den förra 

 synes vara mera allmän i de sydligare hafven, oaktadt den in- 

 galunda sällsynt förekommer äfven vid Spetsbergen, den senare 

 visar deremot ett omvändt förhållande, sä att den vid sist- 

 nämnda öar är snart sagdt den allmännaste af Bryozoer, medan den 

 vid Bohuslän, om ock ej sällsynt, dock mera sparsamt blifvit 

 funnen. I sammanhang med denna stora geographiska utbred- 

 ning står äfven deras förekomst i bathymetriskt hänseende. I 

 regeln gäller visserligen, att Cellaria ternata tillhörer de högre 

 regionerna och Cellarina gracilis de djupare, så att vi t. ex. vid 

 midten af vårt undersökningsområde, vid Finnmarken, finna den 

 förra talrik i ebben och på mindre djup, under det den senare 

 går ned ända till 150 — 250 famnar; men ännu uti Hornsund 

 (Spetsbergen) har Torell tagit C. ternata, likväl utan avicu- 

 larier, på 100 famnars djup. 



Skillnaden i deras utseende är stor: den kan jemföras med 

 skillnaden mellan en Crisia ehu^mea och C. denticulata, så olika 



\) Åtskilliga för oss fremmande Cellularior hafva denna upphöjning serdeles 

 starkt utvecklad, jfr Busk Cat. Brit. Mus.! I allmänhet synes den regeln 

 gälla för detta slägte, att ju mera sido-avicularierna utbildas, desto mindre 

 äro de främre. 



