SMirr, KuiiisK i'oirriocKN. (irvKif skand. ii ais-iih vozokh .'i85 



länutliiononisnitt |i;iiall('It iihmI IV;iiii.si(|;iii tili liiljc .if dct ciui. 

 djiirluiscts tryi'k iii<tt dct ;iiiilr;i i (|iiiiwiin\st;'illiiiiiL;cii lililvt;)- 

 iiitT (»eil Hier rlioiiihiskt jii liiiiifrc iiiat, tili dess dot i staiii- 

 iiuMis a\(>l samiiiaiikryiiipcs till cii liiiic. Ilvai'jc incllaiiviim.' 

 iiu'llaii (IjurluisiMi är niinnaro sin yttre kaut Lieiiuinlionad uf eii 

 liid utal' k()iiiiminikatians])orer. Fraiusidans ectocyst vi.sar deis 

 stöne, 1 oregelbunden quincunx ställda porer med upphöjda rän- 

 der, dels mellan dessa en större mängd mindre sådana, hvilka, 

 sedda från sidan, såsom på de yttre, upphöjda skiljoränderna mel- 

 lan djurhuseu, der de också äro mera utvecklade, synas såsom 

 upphöjda granulationer. 



Djurhusmynningens nedre rand är böjd och. något upphöjd. 

 Vid mynningslockens båda hörn, dit öfre djurhusranden från 

 båda sidor uti rät vinkel inskjuter, är denna utvecklad till en 

 ledyta liksom vid en ginglymus. Man jemföre nu denna bygg- 

 nad t. ex. med en Microj^ora (Mevihranipora) stenostoma 

 (BUSK). 



Oviceller hafva vi aldrig sett utvecklade. Avicularierna 

 sitta såsom tresidiga pyramider inkilade mellan toppen af det 

 äldre och basen af det yngre djurhuset eller, der en djurhusrad 

 fördubblas, uti vinkeln mellan det äldre och de tvenne yngre 

 djurhusen. De nå emellertid icke in till stammens axel, så att 

 den samknoppsklyfning, genom hvilken de uppstått, är att be- 

 trakta såsom sekundär, på samma sätt som för de interstitial- 

 bildningar, vi förut lärt känna på flera Cyclostomer. Avicula- 

 riernas framsida är rund, kort elliptisk, genom den triangel- 

 formiga mandibelns ledgång delad i tvenne halfvor och med den 

 nedre delen använd till mynning, så att mandibelspetsen i slu- 

 tet tillstånd är nedåtriktad. 



Djurhusens längd varierar omkring 0,9 mm. och deras myn- 

 nings bredd är ungefär 0,22 mm. Aviculariemandibelns bredd 

 är ungefär 0,15 mm. 



Cellaria borealis är serdeles allmän vid Grönland. Från 

 Spetsbergen hemfördes den 1861 af Svenska Expeditionen, ehuru 

 icke talrik. Vid Finnmarken är den ännu ej funnen. 



