SMITT, KlirnSK roin'l'MMvN. ÖKVKIt SKAM). IIArs-l!HV()/,()IOI{. ."{95 



dciisainina liar man dii, att använda aA'iciilaricrna. De sina, avi- 

 culariorna uti niyiiniii<j;s-ai'('ans rand liaf\a nemlifrcn sin .sjK^ts 

 riktad mot koloniens periferi, mot ovicellen, då denna är ut- 

 vecklad; de större avicularierna, som hatVa sin plats på djur- 

 husens proximalå del, äro vanligen svagare utvecklade. Stun- 

 dom saknas också dessa senare, ehuru de åter på andra kolo- 

 nier och stundom delvis på en koloni kunna uppträda starkare. 

 Med ovicellens utveckling blitVa de ock, som ofvan nämndt, 

 framätvridna, med spetsen vänd mot koloniens periferi. 



Slutligen kan en icke ringa grad af förändring i utseendet 

 af dessa former åstadkommas genom den starkare förkalkningen, 

 som i allmänhet är mera utmärkande för de arktiska Bryozo- 

 formerna. Så förekommer på snäckor vid Spetsbergen en line- 

 ata-fovm (fig. 26) med aflånga djurhus, utan avicularier, med 

 hårdt förk^^lkade djurhusväggar, med bibehållande af ett stort 

 antal borst (14 — 16) i mynnings-areans rand och med krithvita, 

 runda eller uppåt spetsiga oviceller. Hvad dock isynnerhet gif- 

 ver den ett egendomligt utseende, der den icke blifvit skadad, 

 är förhårdningen af den eljest mjuka täckmembranen öfver myn- 

 nings-arean, som stundom till och med kan förkalkas, ehuru 

 den äfven då bibehåller en gulaktig färg. Emellertid förekom- 

 mer den äfven utan alla borst och utan märken efter dylika: 

 sädan var en gren i Hippothöa-växt, till hvilken randen af en 

 bland dessa kolonier upplöst sig. Här är emellertid mynnings- 

 areans rand oförändrad, blott mera tydligt granulerad — såsom 

 alltid vid Memhraniporornas hårdare förkalkningar — ; men ofta, 

 och isynnerhet på den hårdt föikalkade *SopAzflg-formen (fig. 27) 

 blifver mynnings-areans rand förtjockad inåt, tillplattad och inåt- 

 sluttande eller ännu vanligare konkav. 



I det väsendtligaste med samma djurhusform som M. lineata 

 förekommer vid Spetsbergen en form, hvilken vi tro oss utan 

 misstag kunna hänföra till den af HiNCKS beskrifna 



Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh. Arg. 24. N:o 5. 



10 



