SMITT, KRITISK FÖRTELKN. ÖPVER SKAND. HAFS-BRYOZOER. 417 



gen ^) uppträder en temligen vanlig form med monostach^s-tyTpens 

 karakterer, ehuru i ett liårdt förkalkningstillstånd, som gifver 

 den ett serdeles egendomligt utseende (figg. 45 och 46). Dess 

 ectocyst är då krithvit, fint granulerad, och der den äldre, slutna 

 djurhusdelen är längre utvecklad, är den jemnt vågig af tvär- 

 veck. Mynnings-arean är elliptisk, dess granulerade rand är van- 

 ligen uppsvälld, konvext sluttande inåt. ' Förkalkningen angriper 

 äfven det halfcirkelformiga mynningslocket, som så bryter vackert 

 hvitt mot den mörka botten, hvilken visar sig genom mynnings- 

 areans hyalina täckmembran. Stundom är emellertid äfven denna 

 helt och hållet förkalkad, blott med en por i sin midt: djurhuset 

 är då tillslutet på Diastoporidernas vis. Proximalt om myn- 

 nings-arean reser sig det ensamma borstet på en bak- och fram- 

 ifrån tilltryckt, konisk bas. Denna senare är krithvit, med hårdt 

 förkalkad ectocyst; men sjelfva borstet bibehåller ett hornartadt 

 utseende. Ofta saknas det, och när då kolonien upplöser sig till 

 Hippothoa-växt, igenkänna vi den i södern sedan länge välbe- 

 kanta IJippothoa catenularia. Att denna endast är en tillväxt- 

 föräudring af den nyss beskrifna, hårdt förkalkade och borstlösa 

 arktiska Membraniporan, kan man med lätthet öfvertyga sig af 

 de talrika Spetsbergs-exemplar — på stenar och snäckor från 

 10—30 famnars djup, vanligen på lerbotten, — som dels äro 

 vuxna i tät, skorplik Membranipora-fovm och blott åt ett eller 

 annat håll upplöst sig i Hippothoa-forma,åe grenar, dels allt från 

 sin början vuxit i denna sistnämnda form. Men den är ett vac- 

 kert exempel, huru dylika förändringar kunna ernå en sjelfstän- 

 dighet i sin förekomst, då den i de södra hafvens större djup, 

 såvidt vi hittills känna den, icke visar sig i Membranipora-vsiXt. 

 Den arktiska M. catenularia får ett ytterligare Interesse, då 

 den förklarar betydelsen af den Membranipora, hvilken är den 

 enda Bryozo, som vi känna från det inre af Östersjön. Redan 

 af Abildgaard beskrefs och afbildades denna under namn af 



') Der deu egentliga M. pilosa saknas eller åtminstone är ytterst sällsynt, ty 

 blott i ToKELLS samlingar från 1858 års resa finnes den i Riks-Museum, 

 hemförd från dessa traktei-, men utan närmare bestämd lokal. 



