54 ÖFVERSTGT AF K. VETENSK.-AKAT). FÖRHANDLINGAR, 186 7. 



På de äldre djurhusen eller på mindre utvecklade kolonier 

 (fig. 8) öfverensstäramer djurhusmynningens form i det närmaste 

 med den på den föregående artens, i sina variationer från rund 

 till tvär-elliptisk, blott att den proximal a randen är mindre 

 upphöjd, dock liksom der utskjutande i en midtel-tand, som 

 oftast är tvåklufven (fig. 10) i enlighet med sin sammansätt- 

 ning af topparne till två hopskjutande ribbor. På de yngre 

 djurhusen i mera utvecklade kolonier — och stundom kan kolo- 

 nien redan tidigt visa sådana djurhus — är djurhusmynningens 

 form mera typiskt escharin (fig. 9), halfcirkelformig, då den 

 proximala delen af mynningsranden blifver rak eller blott obe- 

 tydligt uppåtböjd. Med åldern kan emellertid äfven denna myn- 

 nings-form blifva tvär-elliptisk, då randen hårdare förkalkas 

 och isynnerhet på sidorna uppsväller. Borstenas antal varierar 

 på samma sätt som på föregående art, blott att de i allmänhet 

 ännu tidigare försvinna och att det proximala paret vanligen 

 ar starkare utveckladt än det distala. 



Ovicellerna stå i sin utveckling lägre, än hvad vi sett på 

 föregående art. De äro jemnt runda (fig. 10) men låga, ofta 

 blott med utseende af en knöllik uppsvallning vid den distala 

 mynnings-randen. Deras ectocyst är punkterad af en eller tva 

 rader af runda porer. Deras mynningsrand är stark, uppsvälld 

 och hvälfd i jeranhöjd med djurhusmynningens proximala rand, 

 liksom denna stundom tuklufven i midten. Ett förhållande så- 

 dant som detta saknar icke sin vigt för förklaringen af ovicel- 

 lernas morphologiska betydelse: liksom avicularierna visa de 

 nemligen ofta genom sin form, att de kunna vara byggda efter 

 samma typ som djurhusen, ehuru de tillhöra en senare (se- 

 kundär) knoppning. 



Escliaripora annulata är temligen allmän i Nordens haf, der 

 den vid Bohuslän och södra Norge förekommer tillsamman med 

 den föregående arten. Den har emellertid dessutom en mera 

 högnordisk utbredning och är funnen såväl på stenar vid Fin- 

 marken (Hammerfest, 40—60 famnar. Prof. Loven) som på 



