SMITT, KRITISK FÖRTECKN. ÖFVER SKAND. HAFS-BRYOZOER. 89 



fora borealis. Det har en kil-form eller spetsig näbbform, ofta 

 upprest men ännu vanligare helt nedliggande, från en rundad 

 bas. Dess bredd vid den spetsiga raandibelns ledgång hafva vi 

 uppmätt varierande till 0,09 mm. och 0,11 mm. Ännu mera 

 vexlar emellertid dess längd, stundom ungefär en fjerdedel, 

 stundom hälften af djurhuslängden eller derutöfver. Så vexlar 

 ock dess plats, vanligen vid sidorna (fig. 53, c, fig. 54) men 

 stundom (fig. 53, e)- vid midtellinien af djurhusets framsida, 

 dock alltid proximalt om dettas mynning. Dess riktning synes 

 dock vara konstant, med spetsen distalt ställd och vänd mot 

 djurhusmynningen. 



Ectocysten utmärker sig oftast genom en knuttrighet af 

 ovanligt stora vårtor (figg. 55 och 56), som visa en matt, krit- 

 hvit färg, redan då mellanrummen mellan dem ännu är glänsande 

 och visa en blekblä eller gulaktig färg. Den sekundära por- 

 bildningen går i eiikel rad längs djurhusens och aviculariernas 

 ränder. Afven i detta hänseende komma således Escharella 

 Jacotini och Escharella Legentilii nära hvarandra. 



1 allmänhet visar emellertid Esch. Jacotini en större obe- 

 stämdhet i utvecklingsförändringarne. Detta står också i öfver- 

 ensstämmelse med dess riktning mot Celleporin-typen, hvilken 

 här som alltid starkast framträder i koloniens öfverväxnings- 

 lager, der djurhusen (fig. 55, a och fig. 57) få en mera konvex, 

 stundom blåslik form, af den mest oregelbundna begränsning 

 och riktning, liksom kastade om hvarandra. Här är dessutom 

 den sekundära djurhusmynningen sällan utvecklad. Oftast kan 

 man först sedan ett sådant öfverväxningslager hunnit en be- 

 tydligare utbredning igenkänna artens typiska form i detsamma 

 (fig. 55, a och h). 



Förhållandet mellan Escharella Legentilii och Escharella 

 Jacotini kan således uttryckas i öfverensstämmelse med der 

 utvecklings-tendens mot Celleporin-typen, hvilken på flera stäl- 

 len är märkbar för de serskilta arterna bland Escharinerna och 

 äfven för dessa arters förhållande till hvarandra gör sig gäl- 

 lande, så att vi icke utan skäl framkastat det påståendet, att 



