98 ÖrVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 18 67. 



och sjelfständigheten i deras förekomst må väl berättiga åt dem 

 sina egna namn, sedan vi blott påmint, livad vi skola visa, att 

 de rättast äro att betrakta såsom förändringar från Escharella 

 linem'is såsom typ. 



Den ena af dessa förändringar, hvilken vi i sina utveck- 

 lingsränder finna fullt öfverensstämmande med BUSKS (sp.) 



Escharella biaperta, 



ehuru den vanligen har ett helt annat, ojemnt och knuttrigt ut- 

 seende (fig. 71), beror hufvudsakligen på en synnerligen stor 

 utveckling af de vårtor öfver ectocysten, dem vi redan anmärkt 

 för den typiska Escharella linearis. Här tillslutas då vanligen 

 alla sekundära porer, ectocysten är redan på de yngsta djur- 

 husen, som ännu icke fått sin mynning färdig, stark och tjock, 

 vanligen (fig. 73) blott med svaga märken efter sekundära po- 

 rer längs djurhusens skiljolinier, oaktadt dessa porer på somliga 

 kolonier (fig. 70) varit rätt tydliga; och de äldre delarne af ko- 

 lonierna visa vanligen ej mera någon gräns mellan djurhusen 

 (fig. 71), blott uppsvällda, knuttriga mellanrum mellan de djupt 

 insjunkna djurhusmynningarne (fig. 72). hvilkas form man nu 

 mera har ytterst svårt att urskilja, der de visa sig blott såsom 

 oregelbundna, mörka hål i den gula kolonial-massan. Ännu 

 mera framträder detta förhållande i öfverväxningslagren. Men 

 på ett eller annat af de yngre djurhusen (fig. 70) finna vi myn- 

 ningens form öfverensstämmande med typen för Escharella line- 

 aris. Dock blifver den snart ännu mera kort i förhållande till 

 •sin bredd (fig. 73), och, hvad ännu mera är, proximal-randen 

 närmar sig allt mer och mer till att blifva rät (fig. 72) och 

 tvärt afsatt mot sido-ränderna, hvarförutom sinus blifver allt 

 smalare men alltid, såvidt vi sett, bibehållande sin halfcirkelform. 

 Afven avicularierna undergå betydliga förändringar, från att 

 man stundom finner dem i typisk ställning och form, oaktadt 

 åtminstone den sistnämnda redan från början tycks vara tem- 

 ligen obestämd, då man stundom finner mandibeln på hela ko- 

 lonien rundad, stundom (fig. 73) finner det ena aviculariet med 



