SMITT, KRITISK FÖRTECKN. ÖFVEB SKAND. HAFS-BRYOZOER. 99 



spetsig, det andra med rundad mandibel. I de första förkalk- 

 ningsstadierna är det den vanligaste afvikelsen frkn Escharella 

 linearis, att de vrida sig ur sin typiska ställning, så att deras 

 spets riktas proxiraalt, mot koloniens centrum. De stå då (fig. 

 70) på vårtlika upphöjningar på den ännu släta ectocysten, så- 

 dan West i Busks Crag Polyzoa aftecknat denna form, vanli- 

 gen med spetsen högt uppåt-riktad. I de starkare förkalknin- 

 garne förvrides aviculariernas ställning ännu mer, uppskjutna 

 som de äro af det förtjocknande kalklagret. Då ligga de spridda 

 utan ordning på det nät af rundade, knuttriga åsar, som bilda 

 koloniens yta i mellanrummen mellan 'djurhusmynningarne, utan 

 att man med säkerhet kan påvisa det djurhus, till hvilket hvart 

 af dem hörer. 



Till ett ytterligare bevis på öfverensstämmelse med Escha- 

 rella linearis finner man här stundom spridda, ovicell-lika avicu- 

 larier, sådana vi anmärkt dem för den sistnämnda formen: allt 

 häntyder på, att Escharella hiaperta är en arktisk och tertiär 

 form af denna typ. 



Vi känna Escharella hiaperta i nutidens fauna från Spets- 

 bergen och Grönland, dock' icke synnerligen allmän, på stenar 

 och döda Myor. På en af dessa senare ser jag en koloni hafva 

 bleknat: här och der har den kalkfärg med ett något hyalint 

 utseende. I utvecklingsränderna visar den en byggnad, som för- 

 enar densamma med den andra formförändringen, som på detta 

 sätt låter sammanbinda sig med Escharella linearis, och hvilken 

 vi benämnt 



Escharella secundaria. 



Denna står till sitt yttre utseende i sina vanligen starka 

 förkalkning^ar synnerligen nära Escharella Landshorovii — vi 

 hafva ofvan talat derom — och visar sig också, trots sina egen- 

 domhgheter, vara en motsvarande form i sitt förhållande till 

 Escharella linearis, mot hvad Esch. Landshorovii är till Esch. 



auriculata. 



7 

 Ofvers. af K. Vet.-Ahad. Förh. Arcj. 24. Bihang. ' 



