124 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖBHANDIINGAR, 1867. 



tydligt afsatta, uppstå de första anlagen till förkalknings-ribbor 

 temligen regelbundet mellan dessa; vid sidorna af djurhusmyn- 

 ningen och isynnerhet proximalt om densamma bildar sig en för- 

 kalknings-area, från hvilken somliga ribbor synas utgå (beroende 

 derpå att de tidigare sammansmälta med denna area), under 

 det andra ribbor på vanligt sätt synas utgå från djurhusens 

 sidolinier, der de äro starkast utvecklade; och sluthgen samman- 

 smälta ribborna nätlikt, så att ectocysten (fig. 93) visar stora 

 fördjupningar, i hvilkas botten de primära porerna äro belägna. 

 Genom ribbornas förtjockning inskränkas fördjupningarne, till 

 dess de få ett tydligare utseende af sekundära porer: vid hård 

 förkalkning ser man någon gång — såsom på exemplar tagna \ 

 vid Norge af Marklin — en kalklist uppstå i skiljofårorna 

 mellan djurhusen, och understundom reser sig ectocysten i de 

 vinklar, der ribborna sammanstött, till tornelika processer, så- 

 dan ännu vanligare förkalknings-arean proximalt om djurhus- 

 mynningen utbildar sig till en 77iucro, hvilken åter — såsom på 

 en varietet från England, beskrifven af Busk - till djurhusets 

 försvar kan ersättas af ett avicularium. 



Den sedan gammalt så benämnda hästskoformen på djur- 

 husmynningen till denna art återfinna vi, ehuru något olika, på 

 en Lepralia-form från de arktiska regionerna, hvilken likaledes 

 till följe af sina obetydliga utvecklingsförändringar står temligen 

 isolerad. Då vi ej känna den vara förut beskrifven, benämna 

 vi den 



Lepralia spatJmlifera, 



för att påminna om en rätt egendomlig borstbildning på den- 

 samma. 



Af Prof. LovÉN är den tagen på en sten vid Finmarken. 

 Från Spetsbergen är den hemförd både af Prof. Torell och 

 af de senare Svenska expeditionerna, tagen på döda Myor och 

 Saxicavor, på Rhynchonella, Ascidior, maskrör och på sten,| 

 isynnerhet från berg- och lerbotten vid 20—30 famnars Sjup 



