152 ÖFVEKSIGT AF K. VETENSK.-AKAß. FÖRHANDLINGAR, 1867. 



steg med dem på Lejyralia-sta-åiet, till dess stambyggnaden i sin 

 ännu hårdare förkalkning medför egendomligheter, hvilka i Xe- 

 pralia-stSiåiet blott träffats såsom antydningar. Den hufvud- 

 sakligaste bland dessa är en fortsättning af utvecklings-för- 

 äudringarne i den distala djurhusändan, ty äfven denna reser 

 sig, och sekundära porer uppstå äfven distalt om densamma. 

 Samtidigt härmed inväxa djurhusmynningens kanter mot hvar- 

 andra på sidorna om aviculariet och straxt distalt om detta, 

 så att den sekundära djurhusraynningen med aviculariet numera 

 har en omvänd lyr-form eller en nyckelhåls-form. De sekundära 

 porerna täckas nu vanligen af en i början tunn kalkmembran, 

 inskränkas genom ribbornas förtjookning och oblitereras stundom 

 helt och hållet eller blifva blott synliga såsom fina porer i ecto- 

 cysten vid behandling med kali. På detta sätt har stammens 

 yta blifvit slät och glänsande jemn, ty endast svaga skiljofåror 

 utvisa gränserna mellan djurhusen. Djurhusmynningarne, som 

 nu flyttats tillbaka på afständ från den distala skiljofåran, ligga 

 jemnt i niveau med den öfriga stamytan; men i sin förtjookning 

 har ectocysten vuxit öfver aviculariet, som helt och hållet dra- 

 gits in i den sekundära djurhusmynningen och ligger doldt i den 

 proxiraala mynnings-ändan. Sådant är det vanliga förloppet af 

 Escharans djurhusförändringar: en afvikelse förekommer visser- 

 ligen vid ovicellens utveckling; men dels är den senare säll- 

 synt, dels blifver resultatet af den fullständiga förkalkningen 

 detsamma, ty ovicellen öfverhöljes slutligen helt och hållet af 

 förkalkningslagret, och djurhusmynningen antager sedermera äf- 

 ven i detta fall sin nyckelhålsform, och den distala skiljofåran 

 får samma plats i förhållande till djurhusmynningen. 



I de sydligare delarne af Skandinaviens haf, der Eschara 

 cervicornis, om ock ej sällsynt, dock synes förekomma mindre 

 allmänt än i de arktiska regionerna, der visar den sig under en 

 vanligen smalare stamform, och det är blott der, vi sett den 

 öfverdraga sig (fig. 139) med de Celleporin-Iika öfverväxnings- 

 iager, som slutligen göra stammarne helt runda i genomsnitt. 

 Dessa öfverväxningslager uppstå som • nämndt genom en senare 



