202 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖEHANDLINGAR, 18 67. 



inneslutande det borst-par, som ofta qvarstår ännu vid ovicel- 

 lens utveckling. 



De spridda elliptiska avicularierna förekomma stundom äf- 

 ven på stammens baksida, der kalklisterna (vibices) till en bör- 

 jan utmärka djurhusens bakre begränsningar, men under den 

 stigande förkalkningen rubbas till sitt läge, då dessutom so.mliga 

 försvinna genom utjemning, somliga åter skarpare utvecklas. 



Slutligen vilja vi blott tillägga några mått såsom prof på 

 den för Bryozoerna vanligen gällande regeln, att kolonial-orga- 

 nerna tilltaga i storlek efter koloniens tillväxt. Sä mäta vi på 

 det närmast äldsta djurliuset i en ung koloni dettas mynnings- 

 avicularii mynnings-bredd till 0,029 mm. Ett djurhus längre 

 upp i en mera utvecklad koloni hade denna avicularie-bredd = 

 0,038 mm., och dess egen mynningsbredd var 0,14 mm. Ett 

 djurhus på en ännu mera utvecklad koloni hade sin mynning 

 0,21 mm. bred, och den nämnda avicularie-mynningen var 0,04 

 mm. bred. 



Retepora heaniana är temligen allmän vid Bohuslän och 

 Norge, från 20 — 30 ända till 200 — 300 famnars djup i det yttre 

 hafvet, derifrån Baron Uggla insändt densamma på Gorgonior 

 och Oculinor. Afven i Finmarken är den icke sällsynt; men 

 der slutar, så vidt vi veta, dess utbredning mot norr '). Der 

 förekomma dessutom i dess sällskap — och stundom så blan- 

 dade med densamma, att deras urskiljning är synnerligen svär, 

 då endast mikroskopet kan gifva en säker formbestämning — 



') Afven från Medelhafvet känna vi en Retepora (Stockholms Museum — He- 

 r)j;NBORG orh Cleve; Köpenhamns Museum — de äldre samlingarne), som 

 har avicularie-rostrum i likhet med Retepora heaniana, men med avicularie- 

 mynningen i toppen mindre och sned eller vanligare helt tvärställd, hvartill 

 man på den nordiska Retepora heaniana blott finner antyduingar, och som 

 på stammens baksida jemte de elliptiska avicularierna visar större, med spet- 

 sig mynning och således antyder, att formserien af Reteporor i Medelhafvet 

 företer egendomligheter, som skilja den frän de nordiska formerna; men 

 vid betraktandet af den föränderlighet, som tillkommer äfven dessa, försvin- 

 ner hvarje skäl att utmärka skillnaderna medelst olika artnamn. Vi betrakta 

 derföre Medelhafs-formerna 'af detta slägte, sävidt vi ännu känna dem, såsom 

 lokal-varieteter af samma grund-form som de nordiska. 



