74 BENEDICKt!, ELEKTRISKA LEDNINGSMOTSTÅNDET HOS STÅL O. JÄRN. 



Saminaiifattiiiug. 



l:o. Ekvivalenta mängder af olika ämnen, lösta / järntet , 

 föröka dess lednincfsmotstånd med. samma helopji. Detta är di- 

 rekt uppvisadt för C, Si, Mn, samt äfven, yenoui bestämningar 

 af Wedding, för P. ') En löst atom på 100 atomer af lösningen 

 höjer ledningsmotständet med 5,9 mikrohm/cm^, h vilket öfver- 

 ensstämmer med Le Chateliep^s bestämningar. 



2:o. I järnet utskild, karbid har knappast märkbart in- 

 flytande på ledningsmotståndet. Detta gäller för den under- 

 sökta stålsorten, Gysinge elektrostål; i detta afseende förhålla 

 sig möjligen olika stålsorter något olika. 



o:o. Ohärdadt stål med 0,45—1,70 % C håller 0,27 % C 

 i lösning (lUirdningskol). Perliten i sådant stål består därför 

 icke, såsom vanligen antages, af karbid (cementit) och rent järn 

 (ferrit), utan detta senare bör hålla 0,27 % härdningskol. 



4:o. Denna lösning med 0,27 % C, för hvars existens åt- 

 skilliga kemiska grunder föreligga, är dock ej beständig såvida 

 ej ett visst öfverskott af karbidkol förefinnes. Vid låg kolhalt 

 förekommer knappast mer än omkr. 0,06 — 0,07 % C löst i järnet. 



5:o. Lösningen med 0,27 % C är sannolikt identisk med 

 Osmonds ysorbit». 



6:o. Ledningsmotståndet för absolut rent järn är i det när- 

 maste 7,6 mikrohm/cm^. 



7:o. Ledningsmotståndet för stål uttryckes noggrant genom 



formeln 



G = 7,6 + 26,8 :^C , 



i hvilken ^C anger i viktsprocent summan af härdningskol och 

 »kolvärdet» af öfriga, i järnet lösta ämnen. 



Upsala, Fysiska Institutionen, jan. 1902. 



^) Vs 1902. Att detta äfven gäller för Al, finner man särdeles tvdligt vid 

 beräkning af några uppgifter, som E. Gumlich omnämner i ett nyutkommet häfte 

 af Elektrotechnische Zeitschr. (23, p. 101, 1902). 



