14 TH. PETERSEN 



og en mand med videnskabelige interesser, skjønt han ikke for 

 maadde at hæve sig over dilettantismens niveau. Men ikke 

 alene dette forslag, men ogsaa en meget moderat forbedring, 

 som foresloges av en nedsat statutkomite, strandet. Dog skyldes 

 det for en del Schwachs indflydelse at Selskapets midler nu 

 hovedsagelig blev anvendt til stipendier for norske videnskaps- 

 mænd og som bidrag til utgivelse av videnskabelige arbeider. 

 Selskapet blev med andre ord et underbruk under de til viden 

 skabelige og litterære formaal bevilgende myndigheter. Ogsaa ved 

 denne virksomhet har det utvilsomt indlagt sig stor fortjeneste, 

 men for de opgaver, som saa at si laa utenfor dets egen dør, 

 hadde det fremdeles ikke øie. 



Det vil saaledes forstaaes at Selskapet alt fra slutningen av 

 det 18. aarhundrede i realiteten hadde ophørt at være et viden 

 skapsselskap i almindelig forstand. Det kunde nærmere 

 karakteriseres som en forening til videnskapens (og økonomiens) 

 fremme. Dets store feil var imidlertid at det fremtraadte med 

 prætensioner som et videnskapsselskap og bundet av de gamle 

 traditioner med seig loyalitet holdt fast ved de videnskabelige 

 former uten at magte at fylde dem med et videnskabelig ind- 

 hold. Man forstod ikke at det akademisk videnskabelige an- 

 træk ogsaa krævet tilsvarende forpligtelser. Det manglet ikke 

 paa skarp kritik, man erindre saaledes Welhavens haanende 

 ord i «Norges Dæmring, men kritiken satte kun svake spor. 

 Man spredte sine midler planløst paa mange formaal isteden- 

 for at begrænse sig til de opgaver, som laa indenfor dets egne 

 kræfter, og hvor Selskapet virkelig kunde ha gjort fyldest for 

 sit navn. Likeoverfor de røster, som krævet at hovedvægten 

 skulde lægges paa samlinger og en paa disse bygget videnskabe- 

 lig forskning, hører man atter og atter den indvending at et 

 museum og den dermed forbundne virksomhet var uforenelig med 

 et videnskapsselskaps karakter. Overgangen til et museum blev 

 opfattet som en avmagtserklæring. Samlingerne betragledes 

 som noget lavere, der kom i anden række. Man hadde van 

 skelig for at tilegne sig en mere moderne opfatning av samlin- 

 gers videnskabelige værd. — 



I 1866 blev Rygh medlem av det trondhjemske videnskaps- 

 selskap, og lo aar efter, i 1868, indvalgtes han i direktionen for 

 den i 1849 stiftede trondhjemske filialavdeling av Foreningen til 

 norske fortidsmindesmerkers bevaring. Det vil av det foregaa- 



trænger det Nordenfjeldske Norge lortrinsvis til et rigt forsynet viden- 

 skabeligt Musæum. Jeg kan ikke finde, at Selskabets Omdannelse til 

 et saadant Musæum vilde indeholde nogen <At'magtserklæring», men 

 blot en beskeden Erkjendelse af, at Norge nu havde taaet en compc 

 tentere proteetor litterarum end det throndhjemskc Selskab.» 



