KARL DITLEV RYGH 21 



hørte hjemme, i kirkerne selv, hvor menigheten stadig kunde 

 ha dem for øie. Det vilde vække og opdrage den almene mands 

 historiske sands og aapne hans blik for de gamle levningers 

 krav paa pietet. Kun i tilfælder hvor det blev vanskjøttet eller 

 menigheten selv ønsket det, blev det indlemmet i samlingen. 

 En systematisk indsopning i museerne fra kirker og private 

 hjem bød ham imot. Han betragtet det nærmest som barbari 

 «i slægt med Esge Bille og hans kolleger». 



For den som ikke hadde sat sig ind i de vanskelige forhold, 

 hvorunder oldsaksamlingen arbeidet, med en enkelt funktionær 

 som til og med kun i de sidste aar av sin virksomhet kunde 

 vie museet sin fnlde arbeidskraft, og et litet budget, var det let at 

 øve kritik, og saadan uteblev heller ikke. Likeoverfor denne 

 kritik tillater vi os at citere nogen ord av Rygh, som belyser hans 

 forhold til denne side av hans virksomhet og hans opfatning av 

 den kulturhistoriske samlings opgave: < Jeg har ikke en saa 

 dilettantisk opfatning af videnskabeligt arbeide, at jeg nogensin- 

 de skulde have ment, at en enkelt mand med fuld videnskabe- 

 lige fagkyndighed skulde kunne omfatte hele landets kulturhisto- 

 rie ligefra den ældste forhistoriske tid og lige ind i vort aar- 

 hundrede. Mit fagstudium omfatter den forhistoriske tid, og den 

 nyere tid har jeg altid bare kunnet ofre el mindre indgaaende 

 og derfor unndgaaeligt adskillig ufuldkomment studium. Dette 

 har dog aldrig kunnet afholde mig fra at optage den opgave, 

 som øiensynlig forelaa for selskabets historiske samling, i en 

 overkommelig udstrækning at redde kulturhistoriske minder fra 

 nyere tid fra undergang eller export.» 



Rygh utviklet sin samling efter strengt videnskabelige princi- 

 per, som gjorde sig gjældende i en omhyggelig og kritisk sigt 

 ning av materialet og i en uovertruffen klar og koncis beskri 

 velse i samlingens kataloger. Samlingens maal var i første række 

 at yde et sikkert og konkret grundlag for den videnskabelige 

 forskning. Disse prineiper lagdes ogsaa til grund for utstillingen, 

 med tilsidesættelse av moderne dekorative hensyn, som han 

 aldrig accepterte, og som heller ikke laa for hans natur. Men 

 efterhvert som montrene fyldtes, og de gamle rammer spræng 

 tes, saa han med stigende bekymring vanskeligheterne økes ved 

 at opretholde den helt videnskabelige ordning, navnlig for sten 

 alderens og vikingetidens vedkommende med den stadig økende 

 tilvekst. Men alene som han var og tynget av aarenes byrde 

 magtet han ikke at ta fat paa de omordninger som han erkjendte 

 var nødvendig. 



Haand i haand med samlingens bestyrelse gik de arkæolo- 

 giske undersøkelsesreiser og gravninger, som han hver sommer 

 foretok i de nordenfje Iske distrikter. Han tog sit utgangspunkt 



